Melanie Milburneová

Proč jsem mu neodolala?

Překlad:

Dagmar Burešová

Název originálu:

One Night in My Rival’s Bed

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2023

Překlad:

Dagmar Burešová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2023 by Melanie Milburne

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2025

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

info@harpercollins.pl

www.harpercollins.pl

www.harpercollins.cz

ISBN: 978-83-291-1517-9 (EPUB)

ISBN: 978-83-291-1518-6 (MOBI)

ISBN: 978-83-291-1519-3 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

Milá čtenářko,

je tomu pár měsíců, co jsem se v podstatě tak napůl náhodou dostal do Marbelly. To je takové jedno docela slavné městečko v Andalusii. Ano v téže Andalusii, z níž pochází Raúl, hlavní hrdina příběhu Playboy z Andalusie, který tenhle měsíc vychází v edici Sladký život Duo.

A součástí Marbelly, dva tři kilometry dále na západ, je luxusní přístav, který se jmenuje Puerto Banús. No a právě v tomhle přístavu měl Raúl svou jachtu.

Proč o tom mluvím…? Když si přečtete některý z mých příběhů plných milionářů, knížat a princezen, nabudete dojmu, že místa, kde se děj povídek odehrává, jsou mondénní a plná luxusu, takže našinec aby se tam bál… A víte, že to tak vůbec není? V té Marbelle jsem si koupil sendvič v úplně obyčejném a docela levném supermarketu, po ulicích tam chodí úplně obyčejní lidé a, a to je docela zábavné, je tam dokonce česká hospoda, kde čepují plzeňské pivo.

Takže o tom mé příběhy nejsou… A Vy samozřejmě víte, o čem jsou. O lásce. O lásce, která může vykvést kdekoliv a kdykoliv.

A když člověka srdce bolí, nebo mu naopak bije vzrušením, je vlastně úplně jedno, kolik má na kontě a jakou barvu má jeho krev!

Takže si užívejte mých příběhů o lásce. A hlavně si užívejte lásky!

… s láskou

Váš Harlequin

První kapitola

Se svou mladší sestrou Niamh jsem měla sraz v restauraci jednoho londýnského nóbl hotelu. Možná si říkáte, že na dvou sestrách klábosících u koktejlu není nic zvláštního, jenomže to, že stále mám sestru, je v podstatě zázrak. Taky je zázrak, že Niamh nejen že zvládla zamluvit stůl, ale také dorazila bez pomoci asistenta. A úplně největší zázrak je, že jsem na sraz přišla více méně včas.

Obvykle bývám velice přesná, ale můj poslední dnešní klient trval na několika změnách ve výkresech luxusní vily v Itálii, kterou jsem pro něj navrhovala. Dřív, než se vám rozbuší srdce, musím vám říct, že klientovi je skoro osmdesát a vilu staví pro svoje vnoučata. To se někdo má! Jediné, co jsem od svých prarodičů z tátovy strany dostala já, byl pocit méněcennosti a ukřivděnosti. Ale to je dlouhá historie, kterou vás nebudu otravovat.

Našla jsem Niamh usazenou v mezipatře, všude samé sklo a kov a také spousta nádherných květinových aranží, díky nimž interiér působil, jako by léto vstoupilo až sem dovnitř. Což bylo docela pěkné, protože venku pršelo už dvaadvacet dní v kuse, ačkoliv byl červen. Já se však nevzdávám naděje.

Cestou mezi stolky a křesílky jsem si uvědomila, že Niamh není sama. Překvapilo mě to. Po jejím boku seděl v kolečkovém křesle mladík, takový ten pohledný typ, který vám učaruje na první pohled. Byl mi nějakým způsobem povědomý. Ani on, ani Niamh se nedívali mým směrem, byli docela pohlceni sami sebou. Páni! Dokonce se drželi za ruce.

Dobrá, teď se možná pro změnu divíte, proč mě tak překvapil pohled na vlastní sestru, jak se drží za ruku s parádním klukem. Proč by nemohla být šťastně zamilovaná nebo roztoužená nebo cokoliv jiného?

Především proto, že mojí sestře je sice dvacet sedm, přesto je v mnoha ohledech stále na úrovni dítěte a ten, kdo za to může, jsem já.

Niamh vzhlédla, všimla si mě a s rozzářeným pohledem mi zamávala. „Ash, pojď k nám. Tohle je Ethan Barlowe. Jeho starší bratr Grayson přijde za chvíli.“

Grayson Barlowe? Měla jsem co dělat, abych ke stolu došla bez klopýtnutí. Měla jsem co dělat, abych se usmívala a dělala, že je všechno v naprostém pořádku. Ale nebylo. Vážně nebylo! Barlowe není tak neobvyklé jméno, ale… opravdu by Ethanův bratr mohl být…? Polkla jsem knedlík, který mi svíral hrdlo, a znovu jsem si Ethana pořádně prohlédla. Lesklé černé vlasy, šedomodré oči, to všechno mi bylo neuvěřitelně povědomé, a přesto se v Ethanově tváři rýsovaly vrásky smíchu, které jsem v Graysonově obličeji nikdy neviděla.

Podala jsem Ethanovi ruku. „Ráda tě poznávám, Ethane.“

Na moment jsem se zarazila, když mi Ethan místo své pravačky podal levou ruku, ale pak jsem si uvědomila, že má pravačku úplně bezvládnou. Spočívala mu nehybně na stehně. Vzápětí mi došlo, že jeho kolečkové křeslo má motorový pohon, protože na obyčejném by se bez použití obou rukou očividně nepohnul ani o píď.

„Taky tě… r-r-rád poznávám, Ash. Niamh m-m-mi o tobě hodně… povídala.“

Ethan se zlehka zadrhával a v pomlkách mezi slovy se mračil úsilím, jako by se jeho mozek nedokázal rychle rozhodnout, jaká slova použít. Víte, jsem architektka a ne neurolog, ale poškození mozku způsobené úrazem poznat umím, když mám takového člověka před sebou. Možná proto, že se dvacet let starám o sestru se stejným problémem.

Za zády jsem zaslechla kroky a nemusela jsem se otáčet, abych zjistila, kdo to je. Tu zlehka nerovnoměrnou chůzi bych poznala kdekoliv. Po zádech mi přeběhl mráz jako pavouk s ledovýma nožkama a srdce se mi rozbušilo tak, jako by se o mě pokoušel nějaký záchvat. V nose mě zašimrala vůně drahé kolínské, stejné kolínské, jakou jsem si pamatovala z onoho večera před třemi měsíci. Na udílení cen za architekturu mě tehdy Grayson Barlowe připravil o hlavní cenu, po níž jsem toužila celé měsíce a naivně si myslela, že by mi mohla připadnout. Ne proto, že bych snad sama nějak přehnaně věřila ve svou kreativitu, ale jednoduše proto, že mě spousta kolegů přesvědčovala o tom, že určitě vyhraju. Jenže to se nestalo. A jako by nestačilo, že jsem nevyhrála – vítězem musel být zrovna Grayson.

S Graysonem jsme byli už léta konkurenti. Vzájemnou rivalitu jsme vlastně ani nezačali my, jejími původci byli jeho děd a můj otec. To oni spolu celou svou kariéru soupeřili, a ačkoliv tu dnes už ani jeden z nich nebyl, svoji bitvu si nevzali s sebou do hrobu. Z úcty k otci jsem převzala štafetu vzájemné nevraživosti, nejen vůči Graysonovi, ale vůči všemu, co reprezentoval. Ne že by nebyl svým způsobem geniální. Spousta ocenění mi unikla právě proto, že je vyhrál on a jeho ohromující originální návrhy. A právě to jsem mu záviděla, tu lehkost, s jakou tvořil a získával uznání. Jo, a taky to byl playboy, kterému stačilo jen se na holku podívat a už mu v mdlobách padala k nohám. Tedy já ne. Já jsem vůči tomuhle typu mužského šarmu naprosto imunní.

„Ashleigh,“ pozdravil mě.

„Ahoj, Graysone,“ kývla jsem odměřeně hlavou.

„Graysone,“ ozval se Ethan a široce se usmál. „Seznam se prosím s mojí… mojí snoubenkou.“

„ Snoubenkou? “ vyhrkli jsme s Graysonem současně – ačkoliv jeho hlas byl hluboký a zněl tak nějak drsně a sexy, zatímco já jsem vykvikla, jako bych šlápla na nějakou pískací hračku.

Niamh se usmívala snad ještě šťastněji než Ethan. Zvedla levou ruku a ukázala nám zásnubní prsten zdobený očividně pravými brilianty, které se třpytily sotva víc než jiskřičky v jejích očích.

„Ethan mě před pár dny požádal o ruku. Proto jsme vás sem dnes pozvali. Abychom to společně oslavili.“

Nevěděla jsem, co na to říct. Nevěděla jsem, co si myslet o tom, že se moje sestra s někým seznámila a že se zamilovala, aniž bych o tom věděla. Nevěděla jsem, jestli zvládnu jen tak stát vedle Graysona Barlowa, aniž bych se v mdlobách nezřítila k jeho značkovým italským polobotkám. Dokonale padnoucí tmavě šedý oblek dával vyniknout jeho širokým ramenům a štíhlým dlouhým nohám. Inkoustově černé vlasy měl sčesané dozadu stejně jako jeho bratr, ale na rozdíl od Ethana mu na skráních prokvétaly šediny, jež mu dodávaly jakousi důstojnost, eleganci a moudrost, díky nimž byl snad ještě hezčí.

Obrátil své šedomodré oči ke mně.

„Ty jsi o tom věděla?“ V jeho hlase zazníval náznak obvinění, jenž mi připomněl jednoho učitele, s nímž jsem v patnácti bojovala na střední. Nebyla jsem si jistá, jestli dokážu Graysonovi čelit tváří v tvář, ale byla jsem zatraceně odhodlaná to zkusit. A nezačínejte prosím vás s tím, jestli náhodou nejsem příliš bojovná povaha.

„Ne, vůbec. Ty ano?“ opáčila jsem.

Jeho ústa se stáhla do tenké pochmurné linky.

„Samozřejmě že ne.“ Zamračeně se obrátil zpátky ke svému mladšímu bratrovi. „Jak dlouho se vlastně znáte?“

„Šest týdnů,“ odpověděl Ethan a v očích se mu vzdorně zablesklo.

„Šest týdnů!“ zopakovali jsme s Graysonem znovu současně. A opět – on svým normálním hlubokým hlasem, já zavřeštěním polekané kočky.

Pohlédla jsem na Niamh. „Jak můžeš za tak krátkou dobu zjistit, jestli je to ten pravý?“ zeptala jsem se.

Niam vystrčila bradu a její oči získaly stejný vzdorný výraz jako Ethanovy. „Věděli jsme to od první minuty, co jsme se potkali na cvičení. Myslela jsem, že se se mnou budeš radovat, Ash. Nikdy jsem žádného přítele neměla a Ethan je moc milý a hodný a –“

„Bohatý,“ skočil jí do řeči Grayson a já měla sto chutí mu za jeho cynický tón vlepit facku. Ne že bych nějak holdovala násilí za každou cenu, ale naštvalo mě, že z mojí sestry dělá zlatokopku. Vždyť ji sotva poznal! Jak ji může hned takhle odsoudit?

Obrátila jsem se k němu a probodla ho pohledem. Všechno ve mně vřelo. „Co si to dovoluješ?“

V jeho očích se zračil stejný cynismus, jaký zazněl z jeho poznámky. Ten jeho přízemní pragmatismus mě popouzel, což bylo vlastně divné, protože jestli se o někom z nás dalo říct, že je cynik, tak rozhodně o mně.

„Pojď se mnou,“ vyzval mě a kývl hlavou směrem k východu. „Měli bychom si promluvit.“

Nemohla jsem ho odmítnout. Předpokládám, že na světě existovalo jen velmi málo žen, které by dokázaly Graysona odmítnout. Navíc i já jsem chtěla mluvit s ním, tak, aby nás Niamh a Ethan neslyšeli. Museli jsme přece tuhle bláznivost našich sourozenců zarazit dřív, než bude pozdě! Milovat někoho po šestitýdenní známosti? Vždyť je to směšné. Niamh byla naivní a nevinná a příliš důvěřivá. Mně trvalo tři roky, než jsme se s Ryanem dostali k zásnubám, a samozřejmě to skončilo slzami. Jeho, ne mými.

Grayson mě zavedl do soukromých prostor na druhé straně hotelové lobby. Místnost byla zařízena jako obývací pokoj se dvěma měkkými sedačkami s přepychovým čalouněním a dlouhými hedvábnými závěsy na oknech. V jednom koutě stál starožitný psací stůl s několika křesílky, v druhé části se vyjímala knihovna. Ručně tkaný koberec byl měkoučký a jeho lasturově růžová barva krásně ladila se stříbřitými závěsy. Byl by to nádherný dámský salon, nebýt studené mramorové busty zakladatele hotelu umístěné u okna a jeho portrétu na stěně, z něhož si přítomné návštěvníky měřil přísným pohledem. Jeho korálkové oči nás sledovaly, jako by se užuž chystal zeptat, proč rušíme jeho svatý klid. Odpočívej v pokoji, staříku, pomyslela jsem si. Tenhle boj rozhodně není tvůj.

Grayson za námi zavřel dveře. Zaklaply se zlověstným cvaknutím. Provrtával mě pohledem a já odolala pokušení uhnout očima. Sevřela jsem dlaně do pěstí, napřímila záda, vystrčila bradu – ostatně musela jsem ji držet vysoko, abych dokázala Graysonovi hledět do očí. Měřil hodně přes sto osmdesát centimetrů a já se neubránila vzpomínce na svého bývalého snoubence, který nesnášel, když jsem nosila podpatky. Vedle Graysona Barlowa bych i na podpatcích musela pořádně natahovat krk.

„Tohle musí skončit, a to nejlépe ihned,“ prohlásil Grayson rozhodným tónem, jenž svědčil o povaze ne zcela nepodobné mé vlastní. Jakmile se pro něco rozhodnu, jdu za tím. Neuhýbám.

Ačkoliv jsem s ním souhlasila, nechtěla jsem se hned přidat na jeho stranu. Vždyť před chvílí urazil moji sestru, udělal z ní nějakou povrchní dobyvatelku! Zjistila jsem, že se pokouším najít nějaký důvod, proč by spolu Niamh a Ethan mohli zůstat. Navzdory svým vlastním výhradám.

„A co konkrétně ti na tom vadí?“ popíchla jsem ho ostře. „Vždyť jsou to oba dospělí lidé.“

Zamračil se, až se mu obočí nad kořenem nosu spojila. „Podívej, brácha se očividně nechal oslnit krásou tvojí sestry. Která samozřejmě touží po někom dostatečně zámožném, aby se o ni dokázal postarat.“

Vím, že moje sestra je skutečně okouzlující, ale bolelo mě, že Grayson není schopen proniknout přes vnější zdání k její roztomilé, něžné a starostlivé povaze. „Máme dvacáté první století, nebo ne? Ženy dneska nepotřebují muže, aby se o ně postarali.“

Musím se ale přiznat, že navzdory svým převážně feministickým názorům i já občas sním o muži, který by se o mě postaral. Který by mi stál za zády a dodával mi sílu a odvahu a podporoval mě. Miloval mě takovou, jaká jsem. Jenže ani jediný muž v mém životě – dřívějším nebo současném – tohle nedělal, takže se nemusíte rozčilovat. Z mé strany jsou to opravdu jen sny. Ach jo.

Grayson ještě víc stiskl čelisti. „Nedovolím, aby se na bratra pověsil někdo, kdo potřebuje jenom zajistit příjmy.“

„Ale Niamh nic takového nepotřebuje,“ namítla jsem. Věděla jsem, že by mu netrvalo moc dlouho zjistit, jaké má moje sestra v jistých oblastech limity. Na rozdíl od Ethana sice neměla žádné viditelné postižení, jakmile jste s ní ale strávili trochu času, brzy vám došlo, že s ní něco není v pořádku. Nikoliv fyzicky, nýbrž mentálně. Čte asi jako osmileté dítě. Počítat zvládne jen v základech. Má malou pracovní paměť, takže složitější úkoly ji rychle zahltí. Má asistenta, který jí ohromně pomáhá, a samozřejmě i já dělám, co můžu, zvlášť poté, co nám před třemi a půl lety zemřela máma. Vždycky jsme byly spolu, Niamh a já, proti celému světu, a řeknu vám, že pro člověka s mozkovým postižením to není vždycky zrovna lehké. Nebo pro ty, kdo o něj pečují.

Grayson si prohrábl vlasy. Měl velké ruce, jejichž prsty zanechaly ve vlasech hluboké brázdy. Fascinovaně jsem si je prohlížela a najednou mě napadlo, jaké by to bylo, kdyby ty dlouhé opálené ruce takhle pohladily mě, po ruce, po noze… Zachvěla jsem se, ale rychle jsem polkla a znovu narovnala ramena a zaujala vyzývavý postoj. Vlastně se tenhle postoj stal jakousi mojí obrannou bariérou. Vždycky být připravená bojovat, taková jsem já. Vůbec netuším, proč mě najednou přepadly představy, co by se mnou dělaly Graysonovy prsty. Jasně, už jsem dlouho nikoho neměla, ale přece jen bych si určitě dokázala najít někoho vhodnějšího než svého úhlavního konkurenta, nebo ne?

Grayson se mi znovu zahleděl do očí a já se pod jeho pohledem zachvěla. Jeho oči, ledově modré s drobnými šedými tečkami, jako by mě uvězňovaly. Lemovaly je husté dlouhé řasy, jaké bych mu mohla závidět. Já musela používat nejmíň tři vrstvy řasenky a nechutně drahé sérum, aby si někdo mých řas vůbec všimnul.

„A co přesně tvoje sestra dělá?“

„Nemá práci na plný úvazek… zatím. Dělá dobrovolnici v psím útulku,“ odpověděla jsem a špičkou jazyka si musela navlhčit vyprahlé rty. „A tvůj bratr pracuje kde?“

Grayson sledoval můj jazyk s tak soustředěným zaujetím, až se mi něco lehoučkého zachvělo kolem žaludku. Ihned ale zamrkal a změnil výraz, jako když okenice přibouchnou okno.

„Pracuje pro mě. Na částečný úvazek.“

Tahle strohá odpověď o něm prozradila víc, než by tušil. Možná to bylo tím, že jen já jsem díky své situaci s Niamh byla schopna číst mezi řádky. V Graysonově odpovědi jsem díky tomu zaznamenala lítost, bolest, vinu a tiché zoufalství. To všechno jsem sama až moc dobře znala. Znala a věděla, že z toho nikdy neuniknu, i když jsem si tolikrát přála vrátit čas a změnit to, co se před dvaceti lety stalo na hřišti.

Grayson se náhle zamračil. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Tentokrát jsem to byla já, kdo se mrkáním snažil zahnat city a především slzy, které mě začaly pálit v očích. Ten jeho pátravý pohled mě vyvedl z míry. Moje vlastní city mě vyvedly z míry, city, které jsem pohřbila tak hluboko, že jsem na ně skoro zapomněla. Skoro.

Moje malá sestřička se chtěla vdávat a já jí to nemohla dovolit. Nebo přinejmenším ne tak rychle. Ne dokud nebudu mít jistotu, že ví, co dělá. Co se týče mužů, neměla žádné zkušenosti. Nikdy s nikým nechodila. Celý život jsem se snažila ji chránit před vším, co by ji mohlo zranit, když už se mi to tenkrát dávno nepovedlo. Nedokázala jsem snést pomyšlení, že by ji něco mělo trápit, a citové trápení je jedno z nejhorších, jaké si dovedete představit. Já to můžu říct, protože jsem to prožívala několik let.

Rychle jsem si promnula rukou oči. „Mám sennou rýmu. To dělají všechny ty kytky v restauraci.“

Sáhl do kapsy od saka, vytáhl pečlivě složený sněhobílý kapesník a podal mi ho. Zírala jsem na něj, jako bych něco takového v životě neviděla. Koneckonců jsem látkový kapesník opravdu neviděla pěkných pár let. Většina lidí dnes používá papírové.

Takže Grayson Barlowe nosí po kapsách voňavé, nažehlené a pečlivě složené kapesníky. V srdci nejspíš bude tradicionalista. Anebo je to možná jen jeho způsob, jak přispět k ochraně planety a ušetřit lesy před totální přeměnou na papír.

„Vezmi si ho.“ V jeho hlase opět zazněla jakási strohost vojenského rozkazu, která mě málem přiměla odmítnout už jen z principu. Pak jsem si ale uvědomila, že sama v kabelce žádné kapesníky nemám. Tampony, mentolky pro svěží dech, lesk na rty, paracetamol, dezinfekční gel na ruce, luxusní zbrusu nové vizitky, které mě stály jmění… kapesník ani jeden. Poslední balíček jsem dala před dvěma dny Niamh, protože jí tekla krev z nosu, a už jsem si nevzala žádný další.

Sáhla jsem tedy po Graysonově kapesníku a naše prsty se náhodou dotkly. Tělem mi projela vlna energie, jako by náš dotek způsob nějaký elektrický výboj. Rychle jsem zvedla kapesník k očím a zlehka si je otřela. Přemýšlela jsem, jestli se mám také vysmrkat, abych svému tvrzení o senné rýmě dodala autenticitu. Nakonec jsem to zavrhla. Po pravdě řečeno, neumím smrkat decentně. Když smrkám, zní to jako troubení jelena v říji.

Spolu s jemnou vůní pracího prášku jsem nasála lehkou stopu kolínské. Rozeznala jsem bergamot a citrusy, takovou tu svůdnou vůni mužského těla. Oddálila jsem kapesník od obličeje a složila ho do ještě menšího čtverečku než předtím. Potřebovala jsem nějak zaměstnat ruce, protože v tu chvíli mě zmáhalo neodolatelné pokušení natáhnout se a pohladit Graysona po tváři, jejíž linii lemovaly krátké odrosty tmavých vousů. Nemohla jsem odtrhnout oči od jeho dokonalých úst, tak smyslně plných a zároveň tak úžasně tvarovaných, jako by je vytvořil sochař na vrcholu slávy. Taková ústa svědčila o vášnivé povaze, která je sice držena na uzdě, jakmile však padnou zábrany, dokáže být pěkně nebezpečná.

Potlačila jsem další zachvění a snažila se ze všech sil nemyslet na to, jak nebezpečné by mohlo být ocitnout se s Graysonem v posteli. Nebezpečné a vzrušující a takové, že vám to vyrazí mozek z hlavy.

Schovala jsem kapesník do tašky. „Vyperu ho a vrátím.“

„Klidně si ho nech.“

Pokrčila jsem rameny, jako by na tom nezáleželo, přesto mi bylo jasné, že zvítězí moje potřeba vracet vypůjčené věci původním majitelům. Vždyť to znáte – slušné vychování a tak… Když ale mluvíme o slušném vychování… Naši sourozenci nás dnes pozvali, abychom oslavili jejich zasnoubení, a my tu stáli za zavřenými dveřmi, místo abychom v restauraci topící se v záplavě jarních květin připíjeli na jejich štěstí.

„Co tedy chceš s tím zasnoubením dělat?“ vrátila jsem se k tématu.

„Zrušit ho, co jiného.“

„A jak to míníš provést?“

Zlostně si odfrkl, až se mu rozšířily nosní dírky. Působil jako ušlechtilý hřebec odhodlaný bránit své teritorium. „Pokusím se ho přesvědčit, aby se na to podíval trochu rozumně.“

Nemohla jsem se ubránit ušklíbnutí. „Tak to ti přeju hodně štěstí. Vypadá dost zamilovaně.“

Graysonův výraz ztvrdl jako beton. „Přece sama doopravdy nevěříš, že jsou zamilovaní.“

„Možná po sobě jen neodolatelně touží.“

Okamžitě jsem své poznámky zalitovala. Tváře mi zrudly, jako bych jen pouhým vyslovením té věty vpustila do místnosti něco zakázaného. A nebezpečně svůdného. Něco, co by se mohlo vymknout kontrole jako zapálená sirka přiložená příliš blízko k troudu. Skoro jsem slyšela, jak napětí praská ve vzduchu, jako by se v tichu místnosti probouzely plameny, které zanedlouho zažehnou peklo.

Pohlédl mi do očí a mně podél páteře projel spalující blesk. Nemyslím, že by na mě kdy nějaký muž hleděl takovým způsobem. Vzduch elektrizoval napětím, pulzujícím napětím, které rostlo s každou další vteřinou. Srdce se mi zastavilo. Nakonec odvrátil zrak, ale jen proto, aby ho přesunul k mým ústům. A další nekonečné vteřiny plynuly…

Ani jsem nemohla dýchat.

Pak se mi najednou srdce rozbušilo a krev rozproudila tak, že jsem tep cítila až ve spáncích.

Grayson si olízl rty a polkl. Znovu se mi zahleděl do očí, ale v jeho pohledu jsem tentokrát nedokázala číst.

„Ať už k sobě cítí cokoliv, nevydrží to.“

„Ty nevěříš na pravou lásku?“

„Ty snad ano?“

Vím, že to sama také občas dělám, ale u druhých zásadně nesnáším, když odpovídají na otázku otázkou. A Grayson byl tuším mistrem v tom, jak se vyhnout tématům, jimž se vyhnout chtěl. Nebyl to typ člověka, který se ochotně svěřuje se svými city nebo soukromím. Odměřeně jsem se usmála, tak, abych mu nedopřála pohled na skvělou práci svého ortodontisty, jenž mi kdysi tak dobře srovnal křivě rostoucí zub. Trvalo mi léta naučit se správně usmívat, ale ty nejlepší úsměvy jsem si schovávala pro speciální příležitosti.

„Některým se to poštěstí.“

Podíval se na můj holý prsteníček. „A tobě ne?“

Tohle byla další věc, kterou jsem nesnášela. Jak to, že tolik lidí v branži vědělo o mém zrušeném zasnoubení? Nejspíš to bylo tím, že jsem ho zrušila jenom pár dní před svatbou, což svým způsobem nevyhnutelně vyvolalo menší skandálek.

„Řekněme, že mně se poštěstilo uniknout.“

Grayson si odfrkl, ale nedokázala jsem říct, jestli to bylo pobavením, pohrdáním nebo čímkoliv jiným. Stál asi metr ode mě a já pořád cítila příval energie vycházející z jeho těla. Mužské energie, která zase na oplátku probouzela mou ženskou energii – ale tak, jak jsem to ještě nikdy nezažila. Kůže mě brněla, srdce bušilo jako splašené a v mém nitru se rozlévalo spalující horko. Kam všude se to horko rozlévalo, na to jsem v tuhle chvíli vůbec nechtěla myslet. Protože jsem na ta místa nemyslela už roky. Od rozchodu s Ryanem jsem nikoho dalšího neměla. Prostě jsem od té doby necítila ani ždibíček touhy… až doteď. Co mě to ale napadlo? Vyspat se s úhlavním nepřítelem, to nepřicházelo v úvahu! Kromě toho jsem se přece musela soustředit na praktické záležitosti, tedy na svou sestru a jejího… ehm… snoubence.

Grayson přešel k sedačce a položil ruce na zadní opěradlo. Pak na mě znovu pohlédl. „Chci vědět, jestli se na věc díváme stejně. Souhlasíš, že by si Ethan a tvá sestra měli všechno pořádně rozmyslet?“

„A jak myslíš, že je k tomu přimějeme?“ opáčila jsem. Vím, že jsem mu neodpověděla na otázku, ale nechtělo se mi souhlasit s ničím, co by Niamh ranilo. A ona věřila tomu, že je šíleně zamilovaná. Byla nadšená tou třpytivou věcičkou na svém prsteníčku. Snila o takovéhle bláznivé lásce odmalička. A teď snila o tom, že bude žít s Ethanem šťastně na věky věků. Stále byla v mnoha ohledech dítětem, takže moje a Graysonovo naléhání, aby se svého snu vzdala, by jí hluboce otřáslo.

Copak jsem měla právo rozbít její křehkou zářivou bublinu štěstí a zničit něco, co mohlo být její první a jedinou šancí na nějaký vztah? To já jsem mohla

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Proč jsem mu neodolala?.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.