Jane Porterová

To opravdu nečekala!

Překlad

Marie Hajdová

Milá čtenářko,

už víckrát jsme si povídali o tom, jak klasické pohádky – v té či oné podobě známé po celém světě – tvoří jakýsi „myšlenkový základ“ příběhů, které Vám přináším. A že nejoblíbenější je pohádka o popelce. Skromné a nevýbojné dívce, kterou si najde skvělý princ. Není divu, pohádky jsme v určitou etapu svých životů měli rádi všichni, tak proč ne?

Musím se Vám ale přiznat, že snad ještě radši mám ty příběhy, kde hrdinka nesedí v koutě a nečeká až ji najdou. Příběhy o samostatných a silných ženách, které si dokáží prosadit to, co samy chtějí, to, po čem touží. A když je to někdy navzdory jejich protějškům – nevadí. Vždyť oni časem přijdou na to, že je to dobré i pro ně…!

Přesně takové rysy má povídka To opravdu nečekala!, v níž Clare odmítne „srazit kufry“ před svým skorošvagrem, takže ten se pak jenom diví tomu, co se v té tiché dívce skrývalo. Stejně tak Bess (Čas odchodů, čas návratů) dokáže odejít z manželství s bohatým mužem…, který se také pak už jenom diví. Geraldine (Španělova překvapivá manželka) se zase dokáže jinému takovému „pánovi tvorstva“ postavit a zmařit jeho plány. A podobné rysy mají i hrdinky zbývajících tří příběhů v edicích Sladký život a Sladký život Duo.

Takže já jsem spokojený!

A doufám, že Vy budete taky.

… s láskou

Váš Harlequin

Název originálu:

The Convenient Cosentino Wife

První vydání:

Mills & Boon, an imprint of HarperCollinsPublishers, 2023

Překlad:

Marie Hajdová

Odpovědný redaktor:

Jiří Chodil

© 2023 by Jane Porter

© For the Czech Republic edition by HarperCollins Polska sp. z o.o., Warszawa 2025

Tato kniha je vydána na základě licence Harlequin Books S.A.

Všechna práva vyhrazena, včetně práva na reprodukci části díla v jakékoliv podobě.

Všechny postavy v této knize jsou fiktivní. Jakákoliv podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zesnulými, je čistě náhodná.

Harlequin a Harlequin Sladký život jsou ochranné známky, jejichž vlastníkem je Harlequin Enterprises Limited a které byly použity na základě jeho licence.

HarperCollins Polska je ochranná známka, jejímž vlastníkem je HarperCollins Publishers, LLC. Název ani známku není možno použít bez souhlasu vlastníka.

Ilustrace na obálce byla použita po dohodě s Harlequin Books S.A. Všechna práva vyhrazena.

HarperCollins Polska sp. z o.o.

ul. Domaniewska 34A, 02-672 Warszawa

info@harpercollins.pl

www.harpercollins.pl

www.harpercollins.cz

ISBN: 978-83-291-1424-0 (EPUB)

ISBN: 978-83-291-1425-7 (MOBI)

ISBN: 978-83-291-1426-4 (PDF)

Elektronické formáty:
Katarzyna Rek

PROLOG

Pohřeb se konal ten stejný víkend, na který byla původně naplánovaná i svatba. Rocco ho tedy aspoň posunul na den po plánované svatbě.

Smutečních hostů nebylo mnoho, protože Rocco Cosentino nestál o nějaký honosný obřad a navíc kromě Maria, svého mladšího bratra, už neměl žádného příbuzného. Marius pro něj znamenal všechno. Jenže potom ten odvážný, velkorysý muž, který miloval zábavu, zemřel na následky pádu z koně během zápasu v pólu. Pólo byla Mariova vášeň.

Rocco nestál o to, aby jeho truchlení přihlížel někdo další. O bratra se staral od chvíle, kdy bylo Mariovi šest let, a teď byl pryč. Šlechtický rod Cosentinů tedy skončil s Rokem, protože Rocco byl rozhodnutý se už nikdy znovu neoženit.

Rocco zdvořile, ale důrazně trval na tom, že se jedná o soukromý pohřeb, kterého se zúčastní pouze rodina. Nicméně Clare Redmondové, čtyřiadvacetileté Američance, Mariově snoubence, však přítomnost na pohřbu zakázat nedokázal.

Kdyby si Marius během toho posledního zápasu nezlomil vaz, byla by teď Clare jeho manželka a Roccova švagrová. Nehody se stávají, i ty tragické. A Marius, ten malý chlapec, ze kterého vyrostl úžasný, štědrý člověk, byl navždy pryč.

Rocco se postavil vedle mladé Američanky, která na obřad dorazila celá v černém, dokonce měla na hlavě i závoj a připomínala tak postavu z gotického románu. Do tváře jí neviděl, ale to ani nebylo potřeba – celou dobu slyšel její vzlykání.

Říká se, že pohřby jsou pro živé, ale Rocco se jich za svůj život zúčastnil až příliš mnoha, a nikdy nebyl rád, že tam je. Ani jednou nenašel v knězových slovech útěchu, ani když stál na rodinném pozemku při pohřbu svého otce, matky, mladé nevěsty a teď při pohřbu svého bratra.

Skutečnost, že je poslední v linii Cosentinů, pro něj nic neznamenala. Považoval svou rodinu za prokletou, takže bylo možná dobře, že s ním jejich rod vymře. Byl poslední, a tak to i zůstane. Už žádný další pohřeb. Už o nikoho nepřijde. Už žádný pocit viny z toho, že on jediný přežil.

Až dnešek skončí, zamkne dům Cosentinů, prodá Mariovy statky v Argentině a přestěhuje se na jedno ze svých menších panství daleko od Říma. Daleko od všech. Zbaví se všeho, i zármutku. Už se nemusí o nikoho starat.

Posledních několik dní Clare plakala tak moc, až byla přesvědčená, že už jí žádné slzy nezbyly. Ale během obřadu, během tak krásné smuteční řeči, kterou kněz pronášel za jejího milovaného Maria, se jí slzy řinuly z očí znovu. Marius byl vážně jeden z nejlepších lidí, jaké kdy znala – silný, laskavý, upřímný, milující.

Nikdy nepochopila, jak je možné, že z něj vyrostl takový milý člověk, přestože ho vychovával jeho starší bratr, který jí připadal chladný a odmítavý. Ovšem Marius se Rocca vždycky zastával. Podle něj sice Rocco působil nepřístupně, ale kdyby bylo třeba, za svého mladšího bratra by položil život.

A na tato slova si právě teď vzpomněla. Mezi vzlyky ji napadlo, že by bylo možná lepší, kdyby zemřel Rocco. Marius překypoval láskou a upřímností, zatímco Rocco jako by se okolnímu světu vyhýbal.

Žil ve svém obrovském domě jako poustevník, v domě, který zdědil po svých rodičích, když mu bylo šestnáct. Tehdy jeho rodiče zemřeli jen pár týdnů po sobě, na infekční chorobu, kterou se nakazili při svých cestách do zahraničí.

Clare do toho domu strašně nerada chodila, ale s Mariem tam trávila každé Vánoce a zůstávali až do nového roku, a potom v červnu, na Roccovy narozeniny.

Rocco s ní vždycky sotva prohodil pár slov. Když ji Marius požádal o ruku, v první chvíli nadšeně souhlasila, protože ho tak zoufale milovala. Ale když pak tu noc ležela v posteli a prohlížela si ten úžasný zásnubní prsten, došlo jí, že odteď bude součástí její rodiny i Rocco.

Nebyla to příjemná myšlenka. Vlastně kvůli tomu nedokázala usnout.

Teď stála vedle muže, který nakonec nikdy nebude jejím švagrem, a čekala, až obřad skončí. Hned jak se vrátí do domu, odjede. Už si objednala vůz, který ji měl vyzvednout a odvézt na letiště. Neměla důvod v Římě zůstávat. Rocco nepotřeboval utěšovat, a už vůbec ne od ní. Marius nezanechal závěť. Teď nezbývalo nic než se vrátit domů a pokusit se přijít na to, jak bude dál žít. Její srdce bylo pohřbeno s Mariem.

Rocco stál v obývacím pokoji, odkud měl výhled na upravenou příjezdovou cestu, na níž parkoval velký černý mercedes a čekal na Clare.

Obdivoval její prozíravost a byl rád, že nechtěla dnešek zbytečně protahovat. Pokud bude Rocco truchlit, tak jedině v soukromí. A měl dojem, že Clare to cítí stejně.

„Tvůj vůz už je tady,“ řekl a spojil ruce za zády.

Stále měla přes obličej stažený černý závoj z husté krajky, ale zpod něj dokázal rozeznat její levandulově modré oči. „Ano.“ Ani se neposadila. „Strašně nerada tě tu takhle nechávám –“

„Ale prosím tě,“ přerušil ji svým hlubokým, chraplavým hlasem. „Nejsme si nijak blízcí. Ani jeden netoužíme po tom truchlit společně.“

Zvedla hlavu a znovu pod krajkou zahlédl ten zvláštní fialovomodrý odstín jejích očí. „Ty budeš truchlit?“

„Nic jiného mi nezbylo.“

Hned jak to vyslovil, si Rocco připadal jako blázen. Bylo lepší, když si ostatní mysleli, že nic necítí, že je vážně tak chladný, jak vypadal. Kývl směrem k vysokým vyřezávaným dveřím. „Nechci tě zdržovat. Nerad bych, abys kvůli mně zmeškala let.“

Naklonila hlavu a odhrnula si krajkový závoj. Odhalila tak své zlaté vlasy a pobledlou tvář s tmavými stíny pod očima barvy levandulových polí.

„Nejspíš už se nikdy neuvidíme,“ podotkla. „ale měl bys vědět, že tě Marius měl velmi rád. Vždycky říkal, že jsi nejlepší bratr, matka i otec, jakého si mohl přát.“ Pak si zase nasadila závoj a lehce mu kývla na rozloučenou. Potom vyšla z domu a zamířila k autu.

Už nikdy se neměli setkat.

Za jiných okolností by tomu tak skutečně bylo. Rocco nijak nestál o to, aby mu někdo připomínal Maria nebo ostatní blízké, o které přišel.

Jenže když dorazila ta obálka, zastihla ho v Argentině, kde dohlížel na sklizeň na Mariově panství. Rocco ji v tu chvíli někam odložil a pak zmizela pod dalšími papíry. Chtěl ji otevřít a přečíst si, co v ní stojí, ale nemohl ji najít. Hledal všude, až se začínal bát, že ji omylem vyhodil. Jenže ji prostě jen přesunul, spolu s dalšími přehledy o výdajích a formulářem pro daňové přiznání.

Objevil ji až po jedenácti měsících.

Když Rocco obálku otevřel, ukázalo se, že není posledním potomkem rodu Cosentiů.

Krásná Clare Redmondová totiž před dvěma lety porodila zdravého chlapce.

PRVNÍ KAPITOLA

Clare vyrušil typický řev helikoptéry. Přestala psát a její ruce se zastavily nad klávesnicí notebooku, zatímco naslouchala uši drásajícímu hučení a vibracím.

Řev se přiblížil. Clare ještě chvíli poslouchala, než se odtáhla od stolu, přešla k oknu své kanceláře a vzhlédla k obloze. Helikoptéra se teď vznášela přímo nad ní. Byla dost nízko na to, aby jen prolétávala okolo. Nebo možná něco nebo někoho hledali. Helikoptéra minula renesanční vilu ze šestnáctého století, a vypadalo to, jako by se chystala na přistání. A o chvíli později skutečně přistála, přímo uprostřed rozlehlého trávníku hned za vilou.

Už předtím tu přistávaly helikoptéry s celebritami, prezidenty a premiéry, ale vždycky se to dozvěděla předem. Upozornila by svůj tým i ochranku a zajistila personál, který by zařídil vše potřebné a držel ostatní hosty vpovzdálí, kvůli bezpečnosti. Ale tentokrát o ničem nevěděla a to ji zneklidnilo. Netušila proč, ale její instinkt se většinou nemýlil. Clare vyšla z kanceláře a rychle seběhla po širokém mramorovém schodišti ke vstupním dveřím.

Vedle ní se objevil Gio Orsini, šéf její ochranky. „Víte o tom něco?“ zeptal se a pozorně sledoval helikoptéru usedající na trávník, obrovská vrtule se stále ještě otáčela.

Zavrtěla hlavou. Ať už to byl kdokoliv a chtěl cokoliv, vycítila problémy. Jestli ji její bouřlivý život něčemu naučil, pak tomu, že strachu se nesmí poddat. Ani slabosti.

Clare následovala Gia k širokému venkovnímu schodišti. Ještě před půl rokem byl této vile luxusní hotel, který vlastnila zároveň s dalšími luxusními nemovitostmi. Potom zjistila, že nejšťastnější se cítí právě v této vile, ve vile Conchetti. Proto hotel zavřela a rozhodla se z něj vybudovat domov pro svou rodinu.

„Je to soukromá helikoptéra?“ zeptala se.

„Myslím, že soukromá.“ Gio se k ní otočil. „Adriano ještě pořád spí?“

Clare přikývla a vybavila si svého synka, jak spí ve svém dětském pokoji, kde na něj dohlížela chůva.

„Zajistím dětské křídlo,“ dodal Gio. „A byl bych mnohem klidnější, kdybyste se vrátila do domu, dokud nezjistíme, kdo přiletěl a proč.“

Už dva a půl roku se Gio staral o bezpečnost její i jejího syna. Chránil ji od té chvíle, kdy opustila porodnici jako truchlící svobodná matka.

„Počkejte moment,“ namítla. „Mám takové tušení, že vím, kdo to je.“

„Chi, allora ?“ zeptal se. Kdo tedy?

„A doufám, že se pletu,“ dodala jen. Vážně doufala, že se plete.

Gio přimhouřil oči, ale nic neřekl. Ani Clare. O pár vteřin později vylezl z vrtulníku pilot, ale dřív než stačil otevřít dveře pro pasažéry, objevil se v nich vysoký muž s černými vlasy a olivově opálenou pletí a v ruce držel malou koženou cestovní tašku. Byl tak vysoký, že se musel sklonit, aby se nepraštil o vrtuli. Ačkoliv mu Clare ještě neviděla do tváře, okamžitě věděla, kdo to je.

Rocco.

Žaludek se jí zhoupl jako na vodě. Očekávala ho mnohem dřív. Napsala mu před víc než osmnácti měsíci, ale nikdy jí neodpověděl. Myslela si, že o něm už nikdy neuslyší. A místo toho byl teď tady, ve vile, on sám osobně.

Samou nervozitou ji pálila kůže, zrychlil se jí tep a v ústech jí vyschlo.

„Můžu pro vás teď něco udělat?“ zeptal se tiše Gio. Oba věděli, že Rocco Cosentino představuje hrozbu.

„Prozatím nic,“ odpověděla. „Jen ať zůstanou zaměstnanci připravení.“

„Zajisté.“

Zůstala stát na schodech. Navenek působila klidně, ale ruce se jí třásly. Právě před měsícem, na konci července, přestala doufat, že se jí Rocco ozve. Od té doby, co mu o Adrianovi napsala, uplynul víc než rok a půl, takže se přestala obávat a představovat si nepříjemné setkání. A právě když nalezla klid, se Rocco objeví u jejích dveří.

„Hledal jsem tě,“ řekl Rocco, když došel ke schodům. Měl hlubší hlas, než si pamatovala, ale stejně pochmurný.

Jeho tvrdé, ostré rysy byly bez výrazu, v jeho očích nebyl žádný úsměv, jeho přivítání bylo stejně chladné jako jeho ledově stříbřitý pohled. Prohlédl si ji od hlavy k patě.

Očividně se nic nezměnilo.

„Celý rok a půl.“ Naklonila hlavu a podívala se mu přímo do očí, měly barvu cínu. „A když si pomyslím, že jsi byl tak blízko, jen dvacet čtyři kilometrů od Říma.“

„Trvalo ti celý rok, než jsi mi oznámila, že mám synovce.“

„A tobě celý rok, než ses ukázal.“ Zvedla bradu a kývla prstem na Gia. Ten se tiše vzdálil, ale jen tak daleko, aby zůstal nadosah. „Ale ty máš vlastně spoustu práce.“

Rocco došel po schodech až k ní. „Jakmile jsem se o tom dítěti dozvěděl, najal jsem si soukromé detektivy, protože jsem tě nemohl najít. Ale hádám, že to víš.“ Zvedl koutek úst, ale neusmál se. „Možná bys příště mohla připsat i zpáteční adresu.“

Užuž chtěla poznamenat, že žádné příště nebude, ale pak si to raději rozmyslela. Nebyl důvod provokovat Mariova staršího bratra. Ona a Rocco si nebyli blízcí. Teď se viděli poprvé od Mariova pohřbu, takže bylo lepší nevyvolávat napětí. Chtěla zapomenout na to špatné, a doufala, že v budoucnu se k sobě dokážou chovat srdečně.

„Nějakou chvíli trvalo, než se ke mně tvůj dopis dostal,“ vysvětloval Rocco. „Byl jsem zrovna v Mendoze, a než jsem si ten dopis stihl přečíst, ztratil se mezi ostatními papíry. Našel jsem ho teprve v květnu, když jsem hledal formuláře k daňovému přiznání.“

„Přestěhoval ses do Argentiny?“ zeptala se překvapeně.

„Ne. Loni jsem tam na pár měsíců odjel a snažil se vyřešit nějaké problémy s Mariovým vinařstvím. Byly tam potíže s vedením a mě už jejich výmluvy unavovaly.“

„Čekala bych, že už jsi ho dávno prodal.“

„Nic z bratrova majetku jsem neprodal.“

„Proč ne? Vy dva jste přece měli úplně jiný přístup k penězům.“ Zvlnila rty do lehkého úsměvu. „Marius rád utrácel, na rozdíl od tebe. Nedokážu si představit, že by vinařství vynášelo tolik, aby se to vyplatilo.“

„To ne, ale vyrábí vynikající víno, a se schopným vedením se dostane do zisku.“ Rocco se jí zadíval přímo do očí. „Ale nejsem tady proto, abych s tebou rozebíral svoji investiční strategii.“

Přejela mu pohledem po levé tváři, na níž měl jizvu, aby se vyhnula jeho podmanivým očím. Bylo tak zvláštní, že tu byl, tak podobný Mariovi… stačil jen letmý pohled, aby člověk viděl ty společné rysy, přestože Rocco byl vyšší a měl podstatně širší ramena a hrudník. Ve tváři si byli tak podobní, až na Roccovu velkou jizvu, která mu zůstala po popálenině a která zasahovala až k linii vlasů. Ale i bez jizvy měl Rocco naprosto jiné oči. Ty Mariovy byly hnědé, veselé, zářila z nich radost a něha. Zato Rocco se nikdy ani neusmál, pokud si pamatovala. Jeho pohled zůstával stále tvrdý a chladný. Ostatně všechno na Roccovi bylo impozantní a chladné. Nikoho takového nechtěla mít ve své blízkosti, ani ve svém domě nebo v blízkosti svého syna.

Ale on přijel právě kvůli jejímu synovi, takže nemůže Rocca nechat čekat na schodech věčně.

„Pojďme na terasu,“ řekla nakonec. „Tam budeme mít větší soukromí.“

Vedla ho vzdušnou vstupní halou k proskleným dveřím, které vedly na odlehlou terasu s výhledem na moře. Na terase byla spousta zákoutí k sezení a také stůl, u kterého s Adrianem rádi večeřeli. Zdobila ji spousta květináčů s citrusy a u vchodu voněly popínavé růže.

„Nechám nám donést nějaké občerstvení,“ řekla Clare a usadila se na kovovou židli s jasně růžovým podsedákem. „Dal by sis kávu, džus nebo vinný střik?“

„A co si dáš ty?“ zeptal se Rocco a posadil se na židli naproti ní.

„Střik,“ odpověděla. „Dneska je horko.“

„Dám si to samé,“ řekl Rocco.

Clare se ohlédla na Roberta, svého komorníka, který stál u dveří a čekal na příkazy. „Dva vinné střiky,“ požádala ho, „a možná něco lehkého k snědku.“

Roberto zmizel, ale Clare si byla jistá, že někdo z personálu je poblíž. Gio zůstával vevnitř, skrytý ve stínu hned u dveří. Ostatní členové ochranky se pohybovali v okolí domu. Nikdy by neriskovala bezpečí svého syna. Představoval pro ni celý svět a cokoliv dělala, dělala kvůli němu a pro něj.

Clare si opatrně přehodila nohu přes nohu, lem šatů jí sahal sotva po kolena a odhaloval štíhlá lýtka. Cítila na sobě Roccův pohled a v jeho očích zahlédla podivný záblesk. V tu chvíli si přála, aby na sobě měla kalhoty a triko s dlouhým rukávem. Jenomže léto právě vrcholilo a v šatech se snášelo mnohem lépe.

„Uběhla spousta času,“ poznamenala. „Skoro jsem si myslela, že se už neuvidíme.“

Rocco pokrčil rameny. „Neviděli, nebýt toho tvého dopisu.“

Na nějakou dobu se oba odmlčeli. Clare to teď nechala na Roccovi. Přece jen on sem přijel. Ať tedy řekne, co má na srdci.

Rocco právě otevíral ústa, když se objevil Roberto se stříbrným podnosem v rukách. Rocco tedy počkal, až Roberto postaví na stůl skleničky s vínem a talířky s ořechy, slanými tyčinkami a prkénko s výběrem sýrů a uzenin.

„Nabídni si,“ vyzvala ho, když Roberto odešel.

Rocco si však jen usrkl vinného střiku a zamračil se.

„Moc perlivé vody a málo vína?“

„To ne. Co je to za víno? Určitě není italské.“

„Chardonnay z Kalifornie, z Paso Robles, blízko centrálního pobřeží.“ Zaváhala a pak pokračovala: „Koupila jsem tam jednu vinici. A taky pár olivových sadů. Byla to dobrá nabídka, tak jsem ji využila.“

„Pořád mě překvapuješ.“

„Protože nejsem taková hloupá, povrchní holka, za jakou jsi mě vždycky považoval?“

Užuž se chystal něco namítnout, ale pak raději mlčel. Oba dobře věděli, že si o ní od začátku nemyslel nic dobrého, a jeho názor na ni se časem jen zhoršoval. „Vážně jsi můj dopis jenom někam založil?“

„Strašně jsem se styděl, když mi došlo, že to byla vážně moje chyba. Mariovi zaměstnanci byli hrozně lehkomyslní, takže jsem si říkal, že ten dopis možná vyhodili.“

„A co sis pomyslel, když sis ho konečně přečetl?“

„Byl to šok. V první chvíli jsem tomu nevěřil.“ Na vteřinu zaváhal a zachmuřil se. „Pořád mi to připadá nemožné, obzvlášť když nikdo neměl o tom, jak se to… no… vyvinulo, ani ponětí. Rozhodně ne nikdo z Mariových známých. A zřejmě ani z tvých.“

„Vlastně jsem to nikomu jinému než tobě neřekla. A nebylo to žádné oficiální oznámení, vlastně jen krátký vzkaz. Vždyť je to tvůj synovec.“

„Mám pro něho nějaké dárky.“

„To je od tebe milé.“

„Ne, to je nutnost. Napravím to, musím dohnat ztracený čas. Když si pomyslím, že je na světě už tak dlouho a já se s ním potkám až teď.“ Rocco se na ni upřeně zadíval. „Můžu ho vidět? Je tady?“

„Ano, je tady. Nikdy ho neopouštím. Ale zrovna teď spí. Ještě pořád musí po obědě spát, jinak je rozmrzelý jako medvěd.“

„To Mariovi není moc podobné.“

„Vážně? No, tohle má možná po mně.“ Chabě se usmála, když si uvědomila, že už je nespojuje společný zármutek. Adriano dal jejímu životu smysl. Díky němu se cítila vyrovnanější, silnější. Byl na ní závislý a ona nikomu – a ničemu – nedovolí, aby jejímu dítěti ublížil.

Rocco odložil skleničku na stůl. „Takže, nechceš mi říct další podrobnosti?“

Řekl to tak něžně, až jí přeběhl mráz po zádech. Ale nedůvěřovala mu. S Rokem nebylo radno si zahrávat. Naštěstí ona se nenechala tak snadno zastrašit. „Jaké podrobnosti?“

„Třeba o tom, jak se můj mrtvý bratr stal otcem.“

Takže o to tu jde. Rocco jí nevěřil. Zajímavé. Ale upřímně jí to bylo jedno. Nepotřebovala ho, ani jeho peníze nebo uznání. Nic po něm nechtěla.

„Otěhotněla jsem předtím, než Marius zemřel.“

Nakrčil obočí. „To je možné.“

Clare se kousla do jazyka, aby nevypěnila. Nemůže dát najevo, jak moc ji to naštvalo, takovou radost mu neudělá. Takže se po chvíli usmála. „To je otázka nebo konstatování? Nepoznám to.“

„Prostě mi to přijde jako ironie.“

„Není to ironické, ale smutné.“ Zvedla bradu a v očích jí zajiskřilo. „Je to tragédie, protože ten rozkošný chlapeček nikdy nepozná svého otce. Tragédie, protože Marius zoufale toužil po dětech, zato já jsem nechtěla spěchat, chtěla jsem si ještě užívat společného života. Jako Mariova novomanželka.“ Odkašlala si, protože ji začaly přemáhat emoce. „Ale osud mi zvolil jinou cestu, takže teď jsme to jen my, matka a její syn.“

„A strýc,“ dodal Rocco.

Tentokrát nakrčila obočí ona. „Nezní to, jako bys toužil po tom být strýček.“

„Nechci, aby si se mnou někdo zahrával.“

„Proč bych to dělala, Rocco? Co bych tím získala?“

Ignoroval její otázku a místo toho se zeptal na něco jiného. „Nechala jsi udělat test DNA? Pro jistotu?“

Clare zadržela dech a na okamžik zavřela oči. Nebude zuřit, bez ohledu na to, jak arogantní bude.

Otevřela oči a podívala se přímo na něj. „Nepotřebuju ho. Když jsem poznala Maria, byla jsem panna. V mém životě nebyl žádný jiný muž. Marius byl můj první, jediný a nejspíš i poslední muž. Nikoho jiného nechci, ani teď, ani nikdy jindy.“

Rocco jí oplatil přímý pohled. Jenomže jeho mlčení jí připadalo urážlivé, skoro stejně urážlivé jako její potřeba mluvit o svém soukromém životě.

„Ale vlastně na tom, co si myslíš, vůbec nezáleží. Adriano je můj syn. Tobě nemusím dokazovat vůbec nic.“ Clare se vzteky celá třásla, ale přesto se jí podařilo udržet klidný hlas. „Myslím, že bys měl odejít.“

„Jel jsem takovou dálku, jen abych ho viděl.“

„No a?“ Zasmála se, pobavená a naštvaná zároveň. „Mám se kvůli tomu cítit špatně?“

„O mně tu nejde.“

„Vážně?“ Clare odložila skleničku a vstala. Podívala se ke dveřím, kde ve stínu hlídal Gio, a přikývla.

Rocco si toho všiml a s nelibostí pronesl: „Ty mě vyhazuješ?“

„Už si nemáme co říct.“

„Chci vidět svého synovce.“

„Ne, nechceš. Jenom mě obviňuješ, a to se mi nelíbí. Ano, Adriano je nemanželský, ale proto, že jeho otec zemřel dva dny před svatbou.“ Rty se jí roztřásly a cítila, jak jí po tváři stékají horké slzy. Přesto se odhodlaně usmála. „Marius tě vždycky bránil. Říkal, že nemůžeš za to, jaký jsi, že jsi toho zažil až příliš mnoho. Ale to není můj problém. A ani Adrianův. Takže ne, nechci, abys poznal mého syna. Ne dnes, a možná nikdy.“

Clare se odvrátila a odešla francouzským oknem zpátky do vily, nechala Gia, aby hosta vyprovodil ven.

Roberto za ní zavřel dveře a postavil se před ně, jako další stráž chránící nevinného Adriana. Zatím nevěděla, s jakými záměry Rocco přišel, ale zůstávala ve střehu a napjatá.

Clare prošla mramorovou vstupní halou do jednoho z elegantních salonů, s vysokým stropem zdobeným freskami a leskle narůžovělou a zlatou mramorovou podlahou. Bezmyšlenkovitě přecházela po pokoji a nevšímala si drahocenných olejomaleb na stěnách. Srdce jí divoce bušilo a tělem jí vířila směsice pocitů – zmatek, hněv, frustrace. Hněv na Rocca, protože se nakonec objevil, když už ho ani nečekala. A teď tu byl, ale místo aby se k ní choval vřele nebo upřímně, ji jen zase vytočil.

Vždycky ji štval.

Tak moc toužila po tom mít šťastnou rodinu, ale nikdy se v Roccově přítomnosti necítila příjemně. Přestože se tak moc snažila mít ho ráda, tak jako Marius. Rocco byl tvrdý, nepřístupný, připomínal zdi středověké pevnosti, která stála na pláži jen kousek od její vily. Turisté čekali na prohlídku pevnosti dlouhé fronty, ale Clare ruiny nezajímaly, ne, když se tak snažila vytvořit pro svého syna bezpečný domov, zahrnout ho láskou, kterou nikdy nepoznala. Zaměřila se na budoucnost. Na Adrianovu budoucnost. Naplněnou nadějí a radostí.

„Mi scusi,“ ozvala se ode dveří hospodyně.

Clare se otočila a zastavila se před zdobeným mramorovým krbem. „Ano?“

„Ava vám vzkazuje, že váš syn už se probudil.“

Clare si představila Rocca, zřejmě byl ještě pořád

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy To opravdu nečekala!.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.