Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Markus Heitz: Die Zwerge

© Piper Verlag GmbH, München/Berlin 2004

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN ePub 978-80-7594-526-6

ISBN mobi 978-80-7594-527-3

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

„Povrchní stránka věcí je k tomu, abychom ji přehlíželi, neboť i v tom nejmenším a nejpodivnějším stvoření může tlouci velké srdce. Kdo z nafoukanosti zavírá oči, nemůže toto největší dobro objevit. Ani v sobě, ani v jiných.

vybráno z „Knihy moudrostí neznámého zesnulého“ ve: „Filozofické sbírky a dopisy“, uložené v Palandiellině Chrámu sta sloupů, Zamina, království Rân Ribastur

„Trpaslíci a hory mají jedno společné: lze je zdolat pouze těžkým kladivem a nekonečnou vytrvalostí.“

lidová moudrost z Mlžné marky v severovýchodní části království Idoslân, ústní tradice

„Abysi zurieciemu trpasliekovi uniknouti dokázal, hbitých nohou jest ti zapotrebie. Nešť pomni: vždy rychlejší býti musieš, než kterak sekyra jím vržena letie. Jestliže unikl jsi mu, zevniejšek svuoj pozmieň. Pamieť jejich jest smrtedlně dobrá. Tak státi se muože, že po dvaceti slunečniech cyklech náhle se korbel o hlavu tvou rozbije a v ušiech rozlehne se ti krutý trpasliekuov smiech.“

vybráno z díla „Spisovaní o národech Skryté země, vlastnostech a svéráznostech jejich“, Ústřední viransiénský archív v království Tabaîn, sepsal Magistr Folkloricum M. A. Het v roce 4299. slunečního cyklu

PODĚKOVÁNÍ

Po dopsání „Ulldartu“ mne volal projekt, k němuž jsem přistupoval s napětím a podivným mrazením v žaludeční krajině: Trpaslíci. Když se člověk jako autor ujme něčeho, co je u mnoha čtenářek a čtenářů fantasy literatury spjato s pevnými představami, hrozí mu nebezpečí, že právě tato očekávání zklame, nebo naopak se dočká velké obliby.

Vytvořil jsem „svoje“ trpaslíky, rozdělil je do kmenů a klanů a obdařil je rozličnými vlastnostmi. Nespouštěl jsem z očí klasického trpaslíka, přitom jsem mu však propůjčil nové obrysy a nové aspekty. K tomu přistupuje vlastní příběh, který staví trpaslíky do centra pozornosti a nedělá z nich autory narážek pro elfy a lidi. Hrají nejvýznamnější roli, jsou ochránci Skryté země a tento úkol plní, i kdyby je to mělo stát vlastní život.

Bylo pro mne velkým potěšením, když jsem nechával Tungdila a jeho společníky prožívat jejich pestrá dobrodružství. Nezištnost, láska, vzdor, humor, boj a smrt jsou kořením následujících stránek a doufám, že vám, milé čtenářky a milí čtenáři, přinesou tolik pobavení, jako mně přineslo psaní tohoto příběhu.

Tentokrát bych chtěl poděkovat především těm lidem, kteří mne podporovali ve snaze, abych knihu ztvárnil ještě zajímavěji a ještě lépe. Mezi těmi, kdo ji četli jako úplně první, je nutno zvlášť zmínit Nicole Schuhmacherovou, Sonju Rütherovou, Meike Seweringovou a Dr. Patricka Müllera, kteří mne od počátku a i později podporovali svými přesnými poznámkami a trefnými pokyny.

Můj dík patří i těm, kdo mně Trpaslíky svěřili a poskytli tomuto malému národu příležitost vyjít z této knihy v odpovídající velikosti.

Markus Heitz, červenec 2004

DRAMATIS PERSONAE

Kmeny trpaslíků

PRVNÍ

Xamtys II. Vzdorohlavá z klanu Vzdorohlavých z Prvního, Borengarova kmene, nazývaného také jen „První“, královna

Balyndis Železný prst z klanu Železných prstů, kovářka

DRUZÍ

Gundrabur Bělohlavý z klanu Tvrdokámenů z Druhého, Beroïnova kmene, nazývaného také jen „Druzí“, velkokrál trpaslíků

Balendilín Jednoruký z klanu Silnoprstých, poradce trpasličího velkokrále

Bavragor Perlík z klanu Perlíků, kameník

Boïndil Dvojčepel, zvaný též Pruďas, a Boëndal Páka z klanu Vrhačů seker, bojovníci a dvojčata

TŘETÍ

–

ČTVRTÍ

Gandogar Stříbrovous z klanu Stříbrovousů ze Čtvrtého, Goïmdilova kmene, nazývaného také jen „Čtvrtí“, král Čtvrtých

Bislipur Pevnoraný z klanu Širokopěstých, Gandogarův poradce

Tungdil Bolofar, později Zlatoruký, Lot-Ionanův chovanec

Goïmgar Třpytovous z klanu Třpytovousů, brusič drahokamů

PÁTÍ

Giselbart Železnooký, zakladatel Pátého kmene a klanu Železnookých

Glandallin Kladivobijec z klanu Kladivobijců z Pátého, Giselbartova kmene, nazývaného také jen „Pátí“.

Lidé

Lot-Ionan Trpělivý, magus a vládce kouzelné říše Ionandar

Maira Ochránkyně, maga a vládkyně kouzelné říše Oremaira

Andôkai Bouřlivá, maga a vládkyně kouzelné říše Brandôkai

Djerůn, tělesný strážce Andôkai

Turgur Sličný, magus a vládce kouzelné říše Turguria

Sabora Zamlklá, maga a vládkyně kouzelné říše Saborien

Nudin Vědychtivý, magus a vládce kouzelné říše Lios Nudin

Gorén, bývalý fámulus Lot-Ionana

Frala, služebná v Lot-Ionanově domácnosti, její dcery Sunja a Ikana

Jolosin, žák maguse Lot-Ionana

Eiden, Lot-Ionanův čeledín

Rantja, žákyně maguse Nudina

Neuvěřitelný Rodario, mim

Furgas, magistr technicus

Narmora, společnice Rodaria a Furgase

Hill a Kerolus, vetešníci

Vrabor a Friedegard, poslové Rady magusů

Princ Mallen z Ida z rodu Ido, následník idoslânského trůnu v exilu

Král Lothaire, panovník v království Urgon

Král Tilogorn, panovník v království Idoslân

Král Nate, panovník v království Tabaîn

Král Bruron, panovník v království Gauragar

Královna Umilante, panovnice v království Sangreîn

Královna Wey IV., panovnice v království Weyurn

Královna Isika, panovnice v království Rân Ribastur

Ostatní

Sinthoras a Caphalor, alfové z Dsôn Balsuru, říše alfů

Liútasil, kníže z říše elfů Âlandur

Bashkugg, Kragnarr a Ushnotz, skřetí knížata ze skřetí říše Toboribor

Swerd, Bislipurův přisluhovač

KNIHA PRVNÍ

PROLOG

Kamenná brána v Severním průsmyku, v říši Giselbartova Pátého kmene,

v roce 5199. slunečního cyklu, pozdní léto

Bílá mlha halila soutěsky a údolí Šedých hor. Vrcholky Velké čepele, Dračího jazyka a ostatních velikánů se vzdorně tyčily z oparu a vztahovaly se k večernímu slunci.

Váhavě, jako by se obával strohých útesů, pronikal sluneční svit dolů a osvětloval Severní průsmyk tmavě rudým slábnoucím jasem.

Glandallin z klanu Kladivobijců se se zasupěním opřel o hrubě otesanou zeď strážní věže a přiložil pravici k huňatému černému obočí, aby si chránil oči před nezvyklým jasem. Trpaslík po výstupu sotva popadal dech a tíha hustě spletené kroužkové košile, obou seker a štítu dávala jeho stařičkým nohám co proto.

Ale nikdo z nich už nebyl mladší než on.

Bitva, kterou před několika málo dny společně svedlo v podzemních chodbách devět klanů Pátého kmene, stála mnoho životů. Smrt sáhla zejména po těch mladých, nezkušených. Jejich oběť však nebyla marná: neznámý nepřítel byl zničen.

Přesto jeho přátelé dále umírali, neboť mezi nimi obcházela zákeřná choroba, o níž nikdo nevěděl, odkud přišla. Trpaslíky oslabovala, nutila je ležet v horečkách a olupovala je o sílu, jasný pohled a pevnou ruku. A tak on jako jeden z rady starších převzal povinnost bdít této noci nad Severním průsmykem.

Z vysoko položené vyhlídky vedla stezka napříč Šedými horami a dále do Skryté země, kde ve svých říších žili lidé, elfové a kouzelníci. A na jeho kmeni bylo, aby na severu zajistil zemi bezpečnost.

Dva gigantické portály z nejtvrdší žuly zabraňovaly v proniknutí jakékoliv obludě. Vraccas, bůh trpaslíků a jejich stvořitel, kdysi sám vytvaroval mohutná kamenná křídla a zajistil je pěti závorami, jimiž se dalo pohnout pouze pomocí tajných slov. Heslo znali jen strážci stezky a bez správné formule zůstaly brány pevně zaklíněny.

Před mocnými vraty ležely vybledlé kosti a roztříštěná brnění těch, co se touto překážkou nenechali vyděsit. Skřeti, obři a jiné obludy si odnášeli porážku za porážkou a krvavě platili za poznání, že sekery trpaslíků jsou i po tisících slunečních cyklech stále ostré.

Osamělý strážce sejmul od opasku kožený vak a napil se chladné vody, aby si svlažil vyschlé hrdlo. Několik kapek mu steklo z koutků úst a prosáklo do hustého vousu. Zabralo mu celé hodiny, než z porostu svých tváří spletl umělecké cůpky, které se nyní jako tenké provázky komíhaly na jeho hrudi.

Glandallin odložil vak s vodou, vytáhl z opasku zbraně a položil je na hrazení věže, vytesané ze skály. Obě železné sekyry melodicky zařinčely, když se dotkly kamene.

Oranžově rudý sluneční paprsek polaskal vyhlazené ozdoby a ozářil runy a symboly, které měly jejich nositeli propůjčit ochranu, jistotu zásahu a vytrvalost.

Trpasličí mistr kovář a zakladatel Prvního kmene, Borengar Bělovýheň, sám vykoval tyto čepele a věnoval mu je darem, když vyšel jako vítěz z nesčetných bitev u Kamenné brány. Žádný meč nějakého skřeta, žádná palice nějakého trolla ani žádný oštěp nějakého obra nedokázaly přetnout nit jeho života – i když se o to pokusilo již dost temných stvoření, jak dosvědčovaly jizvy na jeho podsaditém těle. Ovšem moc nápisů a jeho brnění mu neustále věrně pomáhaly.

Kam až trpaslík dohlédl, tyčil se horský masiv jako olověný výčnělek z pahorky pokryté země Gauragar, osídlené lidmi. Jako páteř se vypínal do výše a děsil poutníky svými strmými svahy, nejistými cestami a proměnlivým počasím, a tak se i navzdory bohatství Šedých hor stávalo jen zřídka, že by se obyvatelé Gauragaru vydali do těchto končin.

Pouze jeho lid žil osamocen ve stínech těchto rozeklaných vrcholů. Trpaslíci z Pátého kmene, kmene Giselbarta Železnookého, si svou podzemní říši zřídili v tvrdé tkáni severní pahorkatiny. Hloubili doly, vytvářeli umělecky působící haly, zakládali nejžhavější ohně a vyháněli ze skal rudné žíly, aby daleko od slunce a povětří věnovali své životy dobývání pokladů a kovářství.

Glandallin pozoroval neprostupné vrcholy, které se v odlehlých dálavách smrskly na široký, tmavý pruh. To byl jeho milovaný domov – místo plné podzemní krásy, které by nevyměnil za žádné jiné.

Vraccas, božský kovář, obklopil celou Skrytou zemi ochranným pásem, aby jeho obyvatele ušetřil nestvůr boha Tiona. Tak záleželo pouze na elfech, trpaslících, lidech a jiných stvořeních, zda spolu budou žít v míru.

Když Glandallin obrátil pohled k severu, sledovaly jeho hnědé oči třicet kroků široký průsmyk nazývaný Kamenná brána, který vedl na druhou stranu hor, do neprobádaného území. Dříve lidé vysílali expedice do všech světových stran, ale jen pramálo se jich vrátilo zpět, a navíc se tím nechtěně postarali o to, že skřeti nalezli cestu k bráně. Se skřety přišly ostatní stvůry, které bůh Tion ve zlém úmyslu stvořil, aby jim ztížil život.

Pátravě si obhlížel cestu. Pozornost strážce nesměla v žádné chvíli ochabnout. Ty obludy se ze svých porážek nijak nepoučily. Jejich temný, zlomyslný rozum, kterým je Tion obdařil, je nutil k neustálým útokům na portály, aby pronikly do Skryté země. Chtěly zničit všechno a všechny, neboť k ničemu jinému nebyly svým stvořitelem stvořeny.

Občas uběhly sluneční cykly, občas jen jednotlivé oběhy, než podnikly další útok. Doposud hordy nepřišly na myšlenku, aby své útoky usměrnily do uspořádaných kolejí a postupovaly pomocí lsti; proto zůstalo jen u slepých, zuřivých náporů, které pro útočníky vždy skončily krvavou lázní. Běsnící, řvoucí bestie se nikdy nedostaly dále než k cimbuří hradeb, kde na ně čekaly sekyry trpaslíků se smrtelným pozdravem a od východu do západu slunce sekaly do masa, kostí a zbroje nestvůr. V takovýchto dnech se černá, tmavě zelená a žlutohnědá míza jejich životů rozlévala až do výše kotníků před nezdolnými žulovými branami, o něž se beranidla a katapulty vždy s hlučným lomozem roztříštily.

I Vraccasovy děti trpěly ztrátami, bývaly zmrzačeny a zraněny, ale nikdo z nich nereptal na osud. Koneckonců byli trpaslíci, nejtvrdší národ známého světa a ochránci Skryté země.

A přesto nás přelstili. Glandallinovi vytanuly na mysli záhadné stvůry v dolech, jimž padlo za oběť tolik příslušníků jeho kmene. Najednou byly tu. Navenek se podobaly elfům: urostlí, štíhlí, s ladnými pohyby, v boji však byli krutější a zákeřnější.

„Elfové, nebo neznámé bestie?“ hádal polohlasně a rozhodl se pro bestie. Tion Ničemný je před dávnými dobami zakopal do země a zapomněl na ně. Naši vlastní horníci je museli vytrhnout z jejich spánku a osvobodit ze skal, hledal nějaké vysvětlení.

Glandallin si byl skoro jistý, že to nemohli být žádní elfové ze Skryté země. Trpaslíci a bytosti se špičatýma ušima se navzájem nenáviděli; Vraccas a Sitalia, stvořitelka elfů, tak rozhodli, když svým národům vdechli život a do vínku jim dali vzájemný odpor. Z toho pramenily mnohé nesmiřitelné spory a mnohé šarvátky, které si vyžádaly mrtvé, avšak nikdy z nich nevzešla válka.

A jestli to byli přece jen oni? Rozrostla se nenávist natolik, že jsme se s nimi ocitli ve válce? pomyslel si tiše. Nebo snad touží po válce kvůli našim pokladům? Závidí nám naše zlato? Na to Glandallin neznal odpověď a přinutil se věnovat potřebnou pozornost okolí. Myšlenky na řež v temných důlních chodbách proti příšerným bojovníkům, ať už to byli elfové, nebo ne, rozptylovaly jeho oči a otupovaly je. Klouzaly po krajině, aniž by hory a Kamennou bránu opravdu viděly.

Jeho obočí se hněvivě stáhlo, protože ostrý severák, který mu zde daleko nahoře ledově hvízdal ve vousech, k němu přinesl pach, který z celé duše nenáviděl. Skřeti.

Páchli sraženou krví, výkaly a špínou; do toho se mísilo žluklé aróma jejich tukem promazaných brnění. Věřili, že ostří trpasličích seker sklouznou po loji a způsobí tak kovu méně škod.

Tuk vám proti nám v ničem nepomůže. Glandallin nečekal, až uvidí zpoza poslední zatáčky Kamenné brány přicházet rozedrané prapory a zrezivělá ostří oštěpů nebo než zaslechne řinčení ocelových košil. Popošel krok stranou a stoupl si na špičky; mozolnatýma rukama sevřel hrubé, dřevěné úchopy obou měchů. Umělé plíce se naplnily vzduchem, než z nich trpaslík mocným pohybem vytlačil dech.

Vzduch proudil širokým potrubím, vyrazil do hloubky a probudil k životu signální roh pod zemí. Štolami a chodbami Pátých se linulo tupé dunění.

Trpaslík střídal při manipulaci oba měchy, aby se proud vzduchu nepřerušil. Dunění narostlo do rovnoměrného, pronikavého tónu, který vyhnal z peřin i toho největšího ospalce jeho kmene. Ještě jednou je volala čestná povinnost k obraně Skryté země.

Glandallin, zmáčený potem, se ohlédl přes pravé rameno, aby posoudil postup útočníků.

Přicházeli. Po stovkách.

Stvůry boha Tiona se valily v širokém zástupu Kamennou bránou, a to ve větším počtu než kdy jindy. Při spatření těchto bestií by se člověku strachy zastavilo srdce a elfové by prchli do skrytu svých lesů. Trpaslík však ne!

Útok na jejich průsmyk sice Glandallina nepřekvapil, ovšem jeho načasování ho zneklidnilo. Jeho přátelé a příbuzní potřebovali klid, aby se plně zotavili z útrap posledních bojů a plížící se choroby. Blížící se bitva je bude určitě stát více sil než obvykle. Více sil a více životů.

Obránci obsazovali hradby kolem brány spíše váhavě; někteří víc vrávorali, než šli, a jejich prsty bez síly svíraly násady seker. Houf, který se přivlekl k obraně, se vyšplhal přesně na sto chrabrých duší. Potřebovali by jich tisíc.

Glandallin ukončil hlídku, neboť ho bylo nutně zapotřebí na jiném místě.

„Vraccasi, stůj při nás! Je nás příliš málo,“ zašeptal a nemohl odvrátit oči od cesty, po níž se rozléval široký, páchnoucí proud skřetů. S ryčením a řevem se valili vpřed a směřovali přímo k portálu. Holé svahy hor odrážely jejich zvířecí zvuky a ozvěna násobila jejich vítězoslavný jekot.

Znetvořené zvuky mu pronikaly hluboko do mysli a najednou se ho zmocnil pocit, že se ty bestie nějak změnily. Z běsnící a řvoucí masy vyzařovala taková jistota vítězství, že si na ni mohl doslova sáhnout.

Trpaslík bezděčně ustoupil o krok zpět. Poprvé pocítil před těmito bytostmi strach.

A jeho hrůza rostla.

Když zrakem pátravě přejížděl po armádě útočníků, sklouzl i na malou skupinku nepoddajných horských jedlí, které neustále vzdorovaly skromným poměrům. Znal je odmalička, sledoval, jak rostou a jak se jim daří.

Nyní se však jejich větve skláněly dolů, jehličky pršely na kamenitý podklad a ztrácely se mezi skalami. Byly na smrt nemocné, umíraly.

Těm jedlím se vede stejně jako nám. Glandallin pomyslel na své trpící přátele. Jaké síly tady pracují, Vraccasi? Chraň svůj lid! modlil se a sundal z hrazení své sekery.

Pln obav políbil runy. „Prosím, neopusťte mne,“ zvolal tiše, otočil se a pospíchal po schodech dolů, aby se přidal k hrstce obránců.

Dorazil k nim, když se první útočná vlna dolila ke hradbám. Na trpaslíky se snášely spršky šípů. Skřeti vztyčili tucty dobývacích žebříků a bez zaváhání šplhali po rozviklaných příčkách vzhůru. Jiní skládali přenosné katapulty, aby podpořili útok na cimbuří zápalnými střelami. Přeplněné hořící kožené vaky syčely vzduchem a trhaly se, jakmile narazily na odpor. Všechno v jejich okolí bylo zalito petrolejem a vzplálo plamenem.

První salvy letěly příliš nízko; černé plémě vůbec nevzrušilo, že nejpřednější oddíly skřetů skonaly ve vlastní ohnivé bouři. Ani krupobití kamení, ani žhavá struska, která na ně padala shora, nedokázaly zbrzdit jejich horlivost a lačnost. Za jednoho padlého se na žebříky hrnulo pět nových bestií. Tentokrát se chtěli přes bránu dostat, tentokrát měla Kamenná brána padnout.

„Dávej pozor!“ Glandallin přistoupil k jednomu obránci, kterého zasáhl šíp do pravého ramene. Jedno z Tionových stvoření, nepříliš silný exemplář se širokými tesáky a plochým nosem, využilo momentu nepozornosti. Přehouplo se přes zeď a proskočilo cimbuřím na plošinu.

Trpaslík a skřet na sebe zírali, čas se jakoby zastavil. Řev, svist šípů a řinčení seker se najednou ztišily, staly se méně zřetelné.

Glandallin zato slyšel těžký dech protivníka. Nejistě koulel doleva a doprava očními bulvami s červenými žilkami, usazenými hluboko v lebce. Trpaslík jasně viděl, co tu bestii rozrušilo. Byla první svého druhu, která to zvládla až na ten nejpředsunutější obranný val, a toto štěstí musela nejdříve strávit.

Ucítil lůj, který ležel jako šedavý povlak na tloušťku celého prstu na plátkové zbroji a zápach žluklého tuku jej vrátil všemi smysly do bitvy.

Glandallin se s řevem vrhl na skřeta. Hrana jeho štítu sebou škubla směrem dolů a rozdrtila tomu stvoření nohu; zároveň udeřil horem přes kryt. Ostří sekyry se se zaskřípěním zarylo do nechráněného místa pod ramenem. Paže, čistě oddělená, spadla na kameny. Z otevřené rány vystřelovala vysokým obloukem tmavě zelená krev.

Skřet pronikavě zaječel a v příštím okamžiku utržil mohutný, svisle vedený úder do chřtánu.

„Vyřiď svým příbuzným mé pozdravy a řekni jim, že na ně čekám!“ Glandallin zatlačil umírajícího zpět a svalil ho i s dalším útočníkem přes hrazení. Přepadli přes okraj a zmizeli v hloubce. Trpaslík zadoufal, že tím nárazem strhnou na smrt půl tuctu svých soukmenovců.

Od této chvíle si nevydechl ani na okamžik. Pobíhal po balustrádě, roztínal helmy včetně lebek a krčil se před šípy a zápalnými střelami, aby se hned poté vrhl na nejbližšího skřeta.

Temnota, která se postupně stále víc snášela nad Kamennou bránou, mu nečinila žádné těžkosti; jeho lid byl schopen vidět i v té nejčernější noci. Avšak jeho paže, ramena i nohy umdlévaly úder za úderem, krok za krokem, víc a víc.

„Vraccasi, dopřej nám odpočinku, abychom mohli nabrat sil,“ zalapal po dechu, zatímco si stíral skřetí krev z očí cůpkem svého vousu.

A bůh kovářů měl pochopení.

Rohy a trombóny signalizovaly Tionovým stvořením, aby nechala cimbuří na pokoji. Skřeti poslušně zahájili ústup.

Glandallin poslal posledního nepřítele na onen svět a poté se složil na kamennou podlahu a sáhl po měchu s pitnou vodou. Sundal si helmu a vodou polil propocené vlasy. Tekutina mu chladivě stékala po obličeji a osvěžovala oheň jeho života.

Kolik nás zůstalo? Vzepřel se do výše, aby se porozhlédl po obráncích hradeb. Ze sta jich zbylo sedmdesát; mezi nimi rozeznal zdálky viditelnou postavu Giselbarta Železnookého, jejich praotce.

První všech Pátých stál tam, kde leželo nejvíce zabitých skřetů. Jeho naleštěná zbroj z nejtvrdší oceli, jakou kdy trpaslíci odlili v některé ze svých kováren, jasně svítila a diamanty, které zdobily jeho opasek, jiskřily v záři hořících louží s petrolejem. Vyšplhal se na výčnělek, aby ho každý viděl.

„Zůstaňte na svých stanovištích,“ zazněl nad cimbuřím jeho pevný hlas. „Buďte odolní jako žula, z níž jsme zhotoveni. Nic nás nedokáže zlomit, žádný skřet, žádný obr, žádná bestie, kterou na nás Tion vysílá. My je rozdrtíme, jako je drtíme již celé tisíce cyklů! Vraccas je s námi!“

Zazněl tichý jásot a souhlasná zvolání. Jejich důvěra, která začínala nebezpečně kolísat, se jim vrátila; útočníci ztroskotají na jejich hrdosti a vzdoru.

Vyčerpaní válečníci se posilnili jídlem a černým pivem. Každým soustem, každým douškem se cítili čilejší, svěžejší. Hluboké rány byly provizorně ošetřeny, otevřené rány byly bez okolků sešity jemnými vlákny.

Glandallin se posadil vedle svého přítele Glamdolina Silné paže. Zatímco pojídali, pozorovali ohromnou hordu skřetů, která se stáhla asi sto kroků od brány. Nemohl se zbavit dojmu, že se skřeti chtějí zformovat do živého beranidla a s rozběhem prorazit brány silou svých těl.

„Tak tvrdošíjné, tak děsivě nebojácné jako této noci jsem naše protivníky ještě nikdy nezažil,“ podotkl tiše. „Něco je jinak než jindy.“ Pln obav si připomněl umírající stromy.

Po jeho levici spadla se zařinčením sekera na kamenné desky. Trpaslík se otočil ke svému spolubojovníkovi a uviděl, jak se právě hroutí k zemi. „Glamdoline!“ Rychle ho popadl, aby zjistil, co s ním je, a zděsil se. Glamdolinovo žhnoucí čelo bylo plné drobných, jemných vodních perel, které se mu řinuly po obličeji a vousech a zarudlé oči horečnatě zíraly do prázdna.

Glandallin si okamžitě domyslel, že si záhadná choroba nalezla další oběť a srazila jeho přítele do kolen. Čeho nedosáhly obludy, to zvládlo zákeřné utrpení.

„Odpočiň si. Určitě to bude brzy lepší.“ Stáhl chroptícího Glamdolina zpět až ke zdi a pečlivě jej uložil. Nedělal si však skoro žádné naděje, že by se stav jeho přítele zlepšil.

Čekání vysilovalo jak trpaslíky, tak skřety; únava, nepřítel všech válečníků, se šířila. Glandallin sám upadal vestoje neustále do dřímot, když však jeho helma narazila s tupým zvukem na hrazení, polekaně se vztyčil a rozhlédl. Mezitím padli ještě další trpaslíci za oběť nemoci a museli opustit řady obránců. S dětmi božského kováře to nevypadalo dobře.

Pronikavé poplašné volání mu rozbušilo srdce, útočníci získali nové spojence.

V chladné záři měsíce spatřil trpaslík hrozivé siluety obrovských monster, která byla čtyřikrát větší než skřeti. Napočítal jich čtyřicet. Šeredná těla vězela ve špatně vykovaných zbrojích, ruce podobající se tlapám máchaly mladými, nahrubo otesanými borovicemi jako kyji.

Obři.

Kdyby se obři dostali přes cimbuří, museli by trpaslíci opustit obrannou linii. Kotle s vroucí struskou byly prázdné, zásoby kamení prozatím spotřebovány. Avšak Glandallinovo váhání trvalo jen krátce; jeden pohled na Giselbartovu zářivou postavu stačil, aby mu vrátil víru v další triumf nad temnými stvořeními.

Masa skřetů se dala do pohybu, přicházející obři byli přivítáni radostným řevem.

Gigantické bytosti, které ve své odpornosti a hrubosti překonávaly i skřety, dusaly k čelu armády. Jakmile tam došly, připravily si velké železné vrhací kotvy, které měly čtyři háky a každý z nich dosahoval velikosti dospělého člověka. Potom protáhly řetězy skrz kruhy na horním konci kotev.

Ke šplhání se tyhle konstrukce nehodí, přemítal Glandallin. Obři s nimi nejspíš chtějí strhnout zdi hradeb. A podle toho, jak ta stvoření vypadají, mohlo by se jim to i podařit.

Vrhací kotvy zavířily vzduchem a zahákly se na třech tuctech míst masivní hradby. Někdo zahulákal povel a obři spolu s čekajícími skřety zatáhli za řetězy. Kovové články se s řinčením napnuly, do toho pronikalo práskání biče.

Trpaslík zaslechl jemné zaskřípání. Hradba, vybudovaná rukama jeho národa a po mnoho slunečních cyklů pevně odolávající, zoufale zápasila s hrubou silou netvorů.

„Rychle, dostaňte raněné odsud pryč!“ zvolal. Přibíhající pomocníci, kteří ještě před chvílí obsluhovali kotle se struskou, odnesli Glamdolina a ostatní neschopné boje jinam.

Část cimbuří byla stržena, železný spár a padající kameny se zřítily dolů a zabily jednoho obra a deset skřetů. Bestie se však nevzdávaly. Jen krátce poté přisvištěla kotva nahoru znovu a zarazila se na jiném místě.

Tentokrát se trpaslíci stáhli. Stačili opustit hradbu právě včas a zaujali pozice na křídlech kamenného portálu. Kováři na ně před lety připevnili ocelové opevnění, za nímž se teď obránci krčili.

Glandallin zaslechl rachot, když se odlomila balustráda a zřítila se na cestu k bráně. Země se pod tou tíhou zachvěla a radostný ryk protivníků se nedal popsat.

Kdyby bylo po mém, tak si ty bestie rozbijí lebky. Trpaslík se nutil ke klidu. Tahle brána nikdy nepadne, bylo by třeba více než jen několika vrhacích spárů, aby byla tato barikáda zničena.

Opatrně vyhlédl přes okraj ochranného opevnění. Další nepřátelé trpaslíků se blížili. Na statných černočerných koních přijížděli k čelu armády skřetů a obrů. Trpaslík okamžitě rozeznal urostlé, štíhlé postavy se špičatýma ušima. Byli to ti, co napadli trpaslíky v chodbách a byli s velkými ztrátami odraženi.

Oči jejich koní rubínově zářily a kopyta vykřesávala při každém kroku bělavé jiskry. Dva jezdci se vtlačili až před portál a udíleli skřetům a obrům pokyny, které byly bez odmluvy provedeny. Obludy odklidily trosky před bránou pryč a připravovaly cestu pro nový útok.

Elfové obrátili koně a stáhli se dozadu, aby nestvůry pozorovali z bezpečné vzdálenosti. Jeden z obou jezdců sejmul z ramene mohutný luk a přiložil šíp k tětivě. Prsty chráněné rukavicí volně spočívaly na spleteném střívku, střelec čekal, až bude jeho zásahu zapotřebí.

Trpaslíci spěšně přivlekli úlomky kamení a vrhali je na bestie. Některé se pokusily před těmito vrhanými střelami uniknout. Sotva se však tři skřeti dali na úprk, vztyčil se elfův luk. Rychleji, než to Glandallin dokázal postřehnout, vyslal první, nezvykle dlouhý šíp na cestu. Zasažený netvor se ihned zhroutil.

Zatímco skřet padal k zemi, přiložil elf k tětivě další šíp a vystřelil jej; druhá stvůra se zakvičením zemřela, třetí jen pár vteřin po ní. Ostatní nestvůry drastické varování pochopily a vrátily se ke své práci. Nikdo se neodvážil vzepřít proti vraždě svých spolubojovníků; dokonce i podnáčelníci mlčeli ze strachu, že by oni sami mohli být potrestáni smrtí.

Práce trvala až do rozbřesku, pak už neležely před bránou žádné trosky.

Trpaslíci z Pátého kmene obdivovali bizarní divadlo. Zatímco se obloha na východě jasnila a ohlašovala příchod slunce, zvedala se na severu široká vrstva mlhy. V jejím středu to černě, stříbrně a rudě zářilo; barvy se mísily a jejich intenzita se neustále měnila.

Vznášela se nad hlavami nestvůr a proti směru větru se blížila k bráně. Jinak vždy tak hluční skřeti zmlkli, ustrašeně se shlukli k sobě a chránili se, aby o onu živou páru nezavadili dotykem. I obři couvli zpět. Elfové pokorně sklonili hlavy a vzdali oparu pozdrav, jaký přísluší panovníkovi. Třpytící se mlha se před jezdci snesla k zemi a setrvala tam.

Pak se stalo něco nepochopitelného: portálem proběhlo trhnutí, kámen se zachvěl a první z pěti závor se odsunula. Někdo musel učinit nepochopitelnou věc a vyslovit magické heslo, aby Skrytou zemi vydal hordám.

„To se přece nemůže stát!“ zvolal Glandallin zděšeně a pohlédl dolů na druhou stranu portálu, aby objevil viníka. „Jak…“

Byl to Glamdolin Silná paže. Stál o samotě před bránou, zaklínal ji vztyčenýma rukama a vyvolával další heslo.

„Mlč, ty blázne!“ zakřičel zděšeně na svého přítele. „Co to tam děláš?”

Trpaslík ho však nehodlal poslechnout. Již se rozzářily runy na druhé vzpěře. Závora se se zasténáním odsunula zpět.

„To může být jenom tou proklatou magií, co působí proti nám!“ usuzoval Gladallin nahlas. „Ta mlha! Musela ho očarovat.”

Třetí závora povolila a uvolnila železné obruče na portálu.

Tu se do řad obránců vrátil pohyb. První z nich vyskočili, rozběhli se ke schodištím a spěchali dolů, aby Glamdolina umlčeli. Avšak v tu chvíli se ze svého držáku vyvlekla čtvrtá vzpěra. Zbývala už jen jedna závora a trpaslíky, kteří by toho zrádce, toho očarovaného, zadrželi, nebylo nikde vidět.

„Už to nestihneme,” uvědomil si Glandallin vztekle. „Nechť mi Vraccas můj čin odpustí, ale jinak to nejde.“ Uchopil sekyru a vrhl ji ze všech sil a se vší zuřivostí po svém příteli, s nímž předtím bojoval bok po boku.

Čepel vířila vzduchem, otočila se kolem své vlastní osy a se zasyčením padala do hlubin. Trpaslík měl dobrý odhad, jeho zbraň našla svůj cíl.

Glamdolin zasténal, když se mu ostří zabořilo do levého ramene. Z otevřené rány vyrazil proud krve a Glamdolin se zřítil k zemi. Glandallinovi odlehlo a poděkoval svému bohu, že mu vedl sekyru.

Bylo však již příliš pozdě, zrádce dosáhl hrůzného cíle. Poslední bariéra padla.

Gigantická křídla brány se pomalu dala do pohybu. S odporem a řadou otřesů couvala zpět, jako by žula cítila, že se otevírá těm špatným.

Skála drhla o skálu, z úzké škvíry se stala rozestupující se mezera, která se rozšířila na neustále rostoucí průchod. Po zdánlivě nekonečné době stála brána dokořán otevřená. Zaznělo poslední zaskřípění, poté ležela cesta do Skryté země poprvé od stvoření světa odkrytá.

Ne! To se nesmí stát. Glandallin ze sebe setřásl ochromení. Následoval po schodech Giselbarta s posledními bojovníky, aby se dostal dolů a bránil bránu.

Došel k širokému otvoru jako předposlední. Jeho společníci se již rozestavili, štíty drželi jako ochranu před tělem, druhá ruka svírala sekeru, obávanou zbraň trpaslíků.

Stáli těsně vedle sebe a vytvářeli malou, živou zeď proti obrovské záplavě skřetů, obrů, trollů a elfů. Čtyřicet proti čtyřiceti tisícům.

Jejich protivníci se neodvažovali vpřed. Obávali se léčky, neboť nikdy předtím se pro ně průchod neotevřel.

Glandallinovy oči přelétly první řadu odporných nepřátel, za níž číhala druhá, třetí, ještě jedna, zase ještě jedna a mnoho dalších řad. Jeho huňaté obočí se stáhlo, nad kořenem nosu se vyryla hluboká brázda. Vzdor, nenávist vůči zlu, vzdálenému na dosah, a neotřesitelná víra ve vlastní povinnost ho posilovaly.

Giselbart vyslovil magickou formuli, aby bránu opět zavřel. Dveře se poslušně, ale pomalu, příliš pomalu, sunuly k sobě. Krokem obešel zezadu řadu trpaslíků a každému ještě položil ruku na rameno. Jeho dotek je uklidnil a zároveň povzbudil; posílil poslední obránce Skryté země.

Elfové vydali povely, trombóny začaly vřeštět. Skřeti a obři si řevem dodávali odvahu, prudce pozvedli zbraně a dali se do dunivého klusu. Útok začal.

„Mohou přijít jenom v jedné řadě. Jen jim dejte nažrat naší dobré oceli!“ volal Glandallin napravo nalevo, aby svým společníkům dodal odvahy. „Vraccas je s námi! Jsme děti kováře!”

„Jsme děti kováře!“ s voláním odpovídali jeho soukmenovci, nohy pevně zapřené o skálu.

Čtyři z trpaslíků vyčlenil Giselbart jako poslední obranu. Poté odhodil štít, vytáhl obě sekery a dal znamení k protiútoku. Poslední z Pátého kmene se rozběhli, aby svým protivníkům přinesli smrt.

Deset kroků před obloukem brány došlo ke srážce nerovných vojsk. Strážci brány se jako krtci prodírali řadami skřetů, kteří útočili vpřed.

Glandallin máchal sekyrou a odsekával jednu nohu za druhou. Nezdržoval se zabíjením těch bestií; stačilo mu, že je přinutil spadnout a stát se překážkou pro ty, co se hrnuli za nimi.

„Nikdy se kolem mne neprobijete!“ křičel jim v ústrety. Brzy mu páchnoucí krev ulpěla po celém těle, řinula se mu po zbroji a helmě a pálila jej v očích. Když mu hrozilo, že jej síly opustí, odhodil sekeru a uchopil druhou obouruč. „Nikdy!“ Kosti praskaly, zalévaly ho teplé tekutiny; jeden meč a jeden oštěp ho lehce zranily, on však udílel rány stále dál.

O jeho život nešlo. Glandallin chtěl dosáhnout toho, aby se brána včas zavřela a Skrytá země zůstala v bezpečí. Až by se nemocní zotavili z horeček, převzali by obranu. Ještě není nic ztraceno! říkal si.

Ale runy mistra kováře Borengara, které až do této chvíle konaly hotové zázraky, musely svou zásobu ochrany definitivně vyčerpat. Glandallin koutkem oka postřehl, jak bojovník po jeho pravici padl; obouruční meč jednoho skřeta rozpoltil trpaslíkovi lebku.

Poháněn žhnoucí nenávistí a vůlí skolit vraha učinil krátký výpad, vrazil černokožci sekeru do panděra a po celé délce jej rozpáral.

Stín, který na něj padl, ho varoval příliš pozdě. Marně se snažil přikrčit před svištícím kyjem jednoho obra, těžký konec kyje mu zasáhl nohy a rozdrtil je. S výkřikem se zhroutil na nejbližšího skřeta a ještě v pádu mu usekl půl stehna. Potom skončil hlavou dolů ve změti nohou a s tlumenými výkřiky sekal kolem sebe, dokud v jeho blízkosti nezbyl žádný protivník.

„Pojďte sem!“ dožadoval se zuřivě nových nepřátel.

Potrestali ho opovržením. Jejich žádostivost byla příliš velká, proběhli kolem něj, aby se dostali do Skryté země. Co by si počali s tuhým trpasličím masem, když přece na ně čekalo něco lepšího? Tlačili a strkali se jako nemyslící zvířata, jen aby prošli portálem. O trpaslíka se dále nestarali, ten byl poražen.

V mukách se napolo vztyčil, aby pohlédl na obě žulová křídla. Doufal, že poslední řada trpaslíků odolala a útok odvrátila.

Jeho naděje se nesplnily. Byl poslední, kdo přežil, ostatní trpaslíci leželi mrtví a hrůzně zohaveni na zemi, obklopeni nesčetnými mrtvolami pobitých nepřátel. Diamanty na Giselbartově opasku zářily a ukazovaly místo, kde pán jejich kmene padl v boji proti třem obrům. Tento pohled naplnil Glandallina nesnesitelnou bolestí v duši a zároveň i vzdornou pýchou.

Brána se mezitím téměř zavřela. Osm obrů se zoufale zapřelo proti jejím křídlům ve snaze zabránit, aby závory znovu zapadly na místo. Avšak jejich zrohovatělá chodidla klouzala na skalnaté cestě, neboť ani jejich olbřímí síla nic nezmohla proti Vraccasově magii. Těch několik nestvůr, které mezitím proklouzly do Skryté země, zajisté nepředstavovalo pro lidi, elfy, kouzelníky a mnohé ostatní bytosti žádné obrovské nebezpečí.

Ranní slunce zvolna stoupalo nad horským hřebenem nad Kamennou bránou a Glandallina oslepovalo. Zaclonil si citlivé oči rukou, aby viděl a nabyl jistoty, že v bráně není ani ta nejmenší mezera.

Povedlo se nám to, Vraccasi, pomyslel si s úlevou, když mu zády projela žhavá bolest. Špička úzké čepele mu vyčnívala po několik okamžiků z hrudi, než byla zase vytažena. Zastavil se mu dech. „Kdo…?”

Zákeřný útočník ho zezadu obešel a dřepl si před něj. Trpaslík hleděl na jemnou elfskou tvář, sluneční paprsky zářily v jeho světlých vlasech a měnily je na zlatavá vlákna. Krása trpěla jediným, hrůzu nahánějícím nedostatkem: místo očí spatřil trpaslík dvě mandlovité, bezedné černé díry.

Šikmouchý měl na sobě zářivou plátkovou zbroj z černě zbarvené oceli, která mu sahala až pod kolena. Nohy chránily kožené kalhoty, tmavohnědé jezdecké holínky dosahovaly až pod kolena. Tmavě rudé rukavice chránily prsty před ušpiněním a v pravici držel oštěp s tenkou, krví zvlhčenou železnou špicí, která prorazila kroužkové pletivo drátěné košile.

Onen zvláštní elf trpaslíkovi něco říkal.

Glandallin mu nerozuměl, ale z ponurého zvuku jeho slov ho ledově zamrazilo v zádech.

„Můj přítel řekl: Podívej se na mne. Tvá smrt má jméno Sinthoras,“ překládal někdo za ním. „Já ti vezmu život a země ti vezme duši.“

Glandallin vykašlal tmavou krev, vytékala z koutku úst a prosakovala mu do vousu.

„Jdi mi z očí, bídáku! Chci se dívat, jak se brána zavírá,“ požadoval strohým hlasem. Pokusil se zapudit protivníka úderem sekery. Téměř mu vypadla z rukou, neboť mu ubývalo sil. „Táhni pryč, nebo tě rozseknu jako stéblo slámy, zrádný elfe,“ vykřikoval dále bez ohledu na svou slabost.

Sinthoras se chladně pousmál. Pozvedl oštěp a zasunul jeho špici do úzké škvíry mezi kroužky drátěné košile.

„Mýlíš se. My jsme alfové. Přišli jsme, abychom elfy zničili,“ pronesl hlas v jeho zádech měkce. „Brána se může zavřít, ale až mocí země znovu povstaneš z mrtvých, staneš se jedním z nás a otevřeš ji. Ty heslo znáš.“

„Nikdy!“ oponoval trpaslík. „Má duše odejde k Vraccasovi…”

„Nikoliv, neboť tvoje duše patří nyní zemi a tím jí patříš navždy,” přerušil ho sametový hlas. „Teď zemři, vrať se zpátky a vydej nám Skrytou zemi.“

Zabroušený konec se vnořil do masa bezmocného, zesláblého trpaslíka. Oněměl bolestí.

S mírným tlakem zabořil Sinthoras čepel do zneuctěného těla podruhé. Učinil tak téměř nábožně, něžně, pln blaženosti, pak už jen čekal na umírání. Podrobně studoval Glandallinovy rysy, znetvořené smrtelnou křečí, a zvědavě vstřebával dojmy.

Teprve až si byl jistý, že z posledního strážce Kamenné brány unikl veškerý život, povstal.

I

Skrytá země, kouzelná říše Ionandar,

v roce 6234. slunečního cyklu, jaro

S hlasitým vyzváněním tančilo kovářské kladivo po rozžhaveném kuse železa. Železo se každým úderem víc a víc zakulacovalo, nabývalo tvar a poddávalo se násilí zručnosti a síly.

Znenadání koncert utichl. Ozvalo se nespokojené zamručení, zatímco se ocelové čelisti kleští sevřely, uchopily železo a vrhly je zpátky do výhně. Kovář nebyl s výsledkem své práce spokojen.

„Co vyvádíš, Tungdile?“ zeptal se netrpělivě Eiden, podkoní maguse Lot-Ionana, a pohladil čekajícího čtvernožce po nozdrách. „To má náš kůň čekat celý věky? Musím už jít dřít na pole.“

Trpaslík s krátce zastřiženým hnědým vousem ponořil ruce do kbelíku s vodou a využil malé přestávky k tomu, aby se zbavil špíny. Jeho podsaditý, obnažený trup byl zahalen koženou zástěrou, nohy vězely v kožených kalhotách. Silnými prsty si prohrábl dlouhé hnědé vlasy, setřel si pot a trochu se při té příležitosti i zchladil.

„To železo by běloušovi nesedlo,“ zaznělo krátké vysvětlení. Tungdil uvedl do chodu měch, jehož prskání mu znělo v uších jako dech nějakého prastarého obra. Svěží vzduch vdechl žhavému uhlí ohnivý život. „Hned.“

Kovář zopakoval celý proces a přizpůsobil železnou botu kopytu. Jak se rohovina pálila, zmizel Tungdil v páchnoucím žlutobílém oblaku. Rychle ochladil železo v kbelíku s vodou, zabil hřebíky do připravených otvorů a opatrně postavil běloušovu zadní nohu na zem. Spěšně se klidil z dosahu statného, silného koně, jehož velikost jej naplňovala nedůvěrou.

Eiden se zasmál a zvíře pohladil. „No, tak to ten mrňous zas celkem zvládl, že jo?!“ prohodil k bělouši. „Poď, ale dej si majzla, abys vo něho nezakop.“ Oba zmizeli z kovárny, aby se co nejrychleji dostali na pole.

Trpaslík se protáhl a jak kráčel k výhni, protřepal si své svalnaté paže. Čeledínovy zlomyslnosti se od něj jen odrazily. Na úsměšky byl zvyklý, jak na ty, které zraňovaly, tak i na ty dobromyslné; asi to patřilo k jeho osudu, vždyť žil jako jediný trpaslík mezi lidmi.

Příslušníky jeho národa bylo možno vidět ve Skryté zemi asi tak zřídka jako zlaťáky na kraji cesty a pověst několika málo projíždějících trpaslíků, kteří se nechávali najímat jako kováři a výrobci nástrojů, nebyla zrovna nejlepší. Lidé je považovali za podivíny, zcela uzavřené do sebe, a jak slyšel, záleželo jim jen na zlaťácích a dobrých cenách.

Ale i tak bych nějakého rád potkal, pomyslel si. Jeho pohled sklouzl po uklizené dílně a nesčetných kleštích a kladivech, které pečlivě uspořádané spočívaly na svých držácích. Určitě by mi hodně povyprávěl o pěti trpasličích kmenech. Tungdil miloval pološero kovárny, protože zvýrazňovalo krásu doutnajícího uhlí.

Znovu uvedl do chodu měch; náraz proudu vzduchu rozdmýchal plameny a vyhnal do komína jiskry. Po tváři mu přelétl široký úsměv. Trpaslík si představil, že rudě zářící body odtančily komínem ven a vystoupaly až ke hvězdám a tam se samy staly součástí nějakého souhvězdí. Stejnou radost mu přinášelo, když jeho kladivo poskakovalo nahoru dolů po rudém železe. Zajímalo by mě, jestli oni dělají v kovárně něco jinak, než jak to dělám já?

„Proč je u tebe v kovárně pořád taková tma?“ Zničehonic se vedle něho vynořila Sunja, osmiletá dcera služebné Fraly, bystré dítě, kterému bylo srdečně jedno, jak Tungdil vypadá.

Trpaslík se ušklíbl, až se jeho přátelský obličej zbrázdil vráskami. Udivovalo ho, jak rychle lidské děti rostou. Nepotrvá dlouho a Sunja bude stejně velká jako on. „Kočky a malé děti, ty nikdy nikdo neslyší přicházet.“ Vhodil do výhně kus železa. „Pojď, rozžhavíme ho a já ti to vysvětlím.“

Blonďatá dívenka, celá bez sebe nadšením, mu pomáhala mačkat měch a Tungdil ji jako vždy ponechával ve víře, že úplně sama dokáže vytlačit vzduch z naditých kožených lící. Kov se brzy rozpálil.

„Vidíš?“ Kleštěmi ho uchopil a přenesl na kovadlinu. „Proč u mne vládne šero, má samozřejmě svůj důvod. Jenom tak dokáže kovář rozpoznat, jestli ocel dosáhla správné teploty. Když čekám moc dlouho, tak mi železo shoří, a když je z jeho lože v rozžhaveném uhlí vyjmu moc brzo, nedá se vykovat nebo se láme.“ Tungdila potěšilo, když zahlédl, jak dívenka vážně přikývla. Sunja vypadala, jako by své matce z oka vypadla.

„Máma říká, že jsi mistr mezi kováři.“

Trpaslík se zasmál. „Ne, to ne. Ale svoje řemeslo umím docela dobře.“ Mrkl na ni a děvčátko úsměv vesele opětovalo.

Přitom mu nikdo nepředvedl, jak se co dělá. Pozoroval starého Lot-Ionanova kováře při práci, to trpaslíkovi úplně stačilo. Vždy když kovář nestál u kovadliny, využil příležitosti a cvičil se. Netrvalo dlouho a zvládal ty jednodušší věci. Nyní, po více než třiceti cyklech, si troufal na jakoukoliv kovářskou práci.

Tungdil a Sunja pozorovali, ponořeni do sebe, proměnlivou hru barev. Oranžová, žlutá, červená, bílá, modrá… Kousky uhlí žhnuly, tříštily se a praskaly.

Zrovna se jí chtěl zeptat, co bude na oběd, když se ve světlém vchodu zjevily obrysy nějakého muže.

„Tungdile, honem do kuchyně. Potřebujeme tě,“ nerudně zvolal Jolosin, fámulus čtvrtého stupně.

„Trošku zdvořileji by to nešlo?“ odvětil Tungdil a prohodil k Sunji: „Na nic nesahej, slib mi to.“ Rychle skryl drobný předmět, který právě vykoval, a pak se pustil za začínajícím čarodějem chodbami klenutých sklepení, v nichž sídlila škola Trpělivého.

Zhruba dvě stovky chlapců a vybraných starších osob se zde učily pod dohledem Lot-Ionana, co je při umění kouzlit podstatné. Prchavá, náladová magie Tungdilovi nic neříkala, jeho říší byla kovárna, kde se vyřádil podle libosti. Dával přednost práci rukou a tu a tam i dobré knize. Magus v něm vzbudil lásku k četbě.

Jolosinova až příliš nákladně šitá tmavomodrá róba se komíhala ze strany na stranu a jeho pěstěné vlasy lehce povlávaly, čemuž se Tungdil ušklíbl. Takový ješita. Zabočili do velkého sálu, v němž vonělo chutné jídlo. Nad dvěma velkými ohništi visely kotle, ve kterých všechno klokotalo a bublalo.

Tungdil se okamžitě dovtípil, proč mu mladík přikázal, aby sem přišel. Řetěz na posunování nádob po kladkostroji vypadl z úchytu a kotel, co byl na něm zavěšený, přistál v ohništi.

Na ženu to byla příliš velká tíha a žádný z magusových učedníků, kteří se dokonce i při službě v kuchyni považovali za vznešenější než ostatní, se neodvážil něco podniknout. Vždyť by si přece mohli popálit prsty nebo se třeba i ušpinit – což však bylo u kovářských rukou v naprostém pořádku.

Kuchařka, statná žena s příliš mnoha librami tuku na bocích, rozčíleně pobíhala po místnosti. „Rychle, jinak se mi guláš připálí!“ dorážela a upravovala si síťku na vlasy, které hrozilo, že sklouzne z hlavy dolů.

„To by byla škoda. Mám totiž hlad.“ Trpaslík se bez otálení přihrnul ke krbu, krátce vyzkoušel řetěz, jestli není příliš horký, a pevně sevřel články, černé od sazí. Během let strávených u kovadliny se jeho svaly vypracovaly, dokonce i to nejtěžší kladivo pro něj časem ztratilo na váze. Zvednout kotel pomocí kladkostroje byla pro něj pouhá maličkost.

„Podrž to,“ požádal Jolosina a podal mu zašpiněný řetěz, „musím opravit úchyt.“

Mladík zaváhal. „Není příliš těžký?“ prohodil opatrně.

„Není. A i kdyby byl, tak si ho prostě vyčaruj lehčí, jestli jsi tak dobrý, jak se vždycky děláš,“ doporučil mu Tungdil s úšklebkem, vtiskl mu řetěz do ruky a pustil ho.

Fámulus zanadával a zapřel se vší silou proti váze kotle. „Je horký,“ úpěl.

„Jen se opovaž zničit mi ten guláš, chlapče,“ hrozila mu kuchařka ponuře a vzdala svůj souboj s tmavě hnědými vlasy, které jí spadly doprostřed kulaťoučkého obličeje. „Drž pevně, nebo tě ani magus neuchrání před mým válečkem na nudle!“ Její statná předloktí sebou pocukávala.

Tungdil přišel na důvod, proč se řetěz uvolnil, ale s opravou mírně otálel. Chtěl dát fámulovi za vyučenou kvůli jeho nafoukanosti, která mu nedovolovala vykonávat podřadnější práce.

„Ó jé, ó jé, to vůbec nevypadá dobře,“ pronesl nahlas a snažil se, aby jeho hlas zněl ustaraně. Frala, černovlasá služebná s krásnýma zelenýma očima, jeho hru prohlédla a chichotala se, zatímco loupala brambory.

Trpaslík několikrát šikovně někam sáhnul, pak řetěz opět uchopil a zavěsil na hák. Nádoba držela, guláš byl zachráněn. „Můžeš to pustit.“

Jolosin učinil, jak mu řekli, a obhlížel si své ušpiněné ruce, něco schytala i drahocenná tmavomodrá róba. Nejistě hodil pohledem po Frale, která se teď už nahlas rozesmála, a zrudnul.

„Tos udělal schválně, ty zmetku mizernej!“ zasyčel vztekle na Tungdila. Výhružně k němu postoupil o krok blíž a chtěl na něj zvednout ruku, kovář však měl tělesnou převahu, a tak si to rozmyslel a místo toho vyběhl rozezleně ven.

Trpaslík se za ním ušklíbl a otřel si ruce o zástěru. „Taky bych se s ním popral. Škoda, že couvl.“

Frala mu hodila jablko, které vylovila z košíku vedle sebe. „Chudák Jolosin,“ zasmála se. „Teď si svou krásnou róbu pořádně zašpinil.“

„Copak jsem mu říkal, že se má zasvinit?“ pokrčil Tungdil rameny a přistoupil ke služce, která stejně jako on měla v Lot-Ionanově kouzelnické škole na starosti drobné pochůzky a úkony. „Ale přeju mu to,“ dodal a drobné uličnické vrásky kolem jeho teplých očí se prohloubily.

„Vy dva jste se hledali, až jste se našli,“ povzdechla si Frala. „Jednoho dne si při vašich půtkách ještě někdo doopravdy ublíží.“ Oloupaný brambor skončil v bečce naplněné vodou.

„Jak se do dolu volá, tak se z dolu ozývá.“ Tungdil si přejel po krátkém strništi na bradě. „Od té doby, co mi nabarvil vousy jakýmsi kouzelnickým krámem, je mým úhlavním nepřítelem. Musel jsem si ty vousy oholit.“

„Já si vždycky myslela, že úhlavními nepřáteli trpaslíků jsou skřeti, ne?“ poznamenala a mrkla na něj.

„U něho udělám výjimku. Vous je pro trpaslíky posvátný a opravdový trpaslík by ho nejspíš zabil. Já jsem prostě moc velký dobrák.“ S chutí se zakousl do jablka. Tungdilova levá ruka vklouzla do kapsičky na opasku a pak vtiskl Frale něco do ruky. „Tu máš. Pro tebe.“

Rozevřela dlaň a spatřila tři podkůvky, které trpaslík s mimořádnou pečlivostí vykoval do podoby ochranného symbolu. Žena ho dojatě pohladila po tváři.

„To je od tebe milé. Děkuju.“ Vstala, vzala kousek hrubé příze a přívěsek na ni navlékla. Rychle uvázala uzel, takže Tungdilův dárek jí nyní visel ve výstřihu. „Sluší mi to?“ zeptala se koketně.

„Jako by ti byl ulitý na míru,“ odvětil šťastně, protože služebná měla z prostého dárku takovou radost, jako by to bylo to nejušlechtilejší, co kdy kdo ve Skryté zemi vykoval.

Ty dva spojovalo něco velice zvláštního. Tungdil znal Fralu od jejího prvního roku, sledoval, jak dorůstá a zraje v mladou ženu, která motá hlavy kouzelnickým učňům, jakmile ji poprvé spatří. Sama již mezitím měla dvě děti, Sunju a roční holčičku jménem Ikana.

Frale její vzhled vůbec nestoupl do hlavy, k obyvatelům štoly se pořád chovala mile a mezi ně vždy zahrnovala i trpaslíka. Pohled na něj jí byl důvěrně známý, byl pro ni stejně běžný jako pohled na kteréhokoliv člověka a tento postoj přenesla i na své nejstarší dítě.

Trpaslík si tohoto rozdílu velice přesně všiml. Ženy a muži, kteří přišli k Lot-Ionanovi do říše Ionandar, aby se u něj vyučili vysokému umění magie, ho obvykle považovali za podivína, za kuriozitu, kterou jinak člověk spatří jen s velkým štěstím v nějaké pojízdné kovárně. Naproti tomu služebná s ním mluvila jako s čeledínem nebo s kuchařkou, a to mu dávalo pocit, že ho někdo bere takového, jaký je, a má jej rád.

Tungdil jí už kdysi dávno odlil malé cínové figurky, se kterými si nadšeně hrávala, a ukázal jí svou dílnu, kde mohla obsluhovat měchy. Nazývala je „dračí dech“ a nadšeně se smála, když jiskry stoupaly vzhůru. Frala mu nikdy nezapomněla, jak se o ni staral a jak nyní pečuje o její dceru.

Nasypala zbytek brambor do bečky, zalila je vodou a pak se k němu obrátila. Její zelené oči si ho změřily. „To je ale zvláštní,“ pronesla s úsměvem. „Zrovna jsem myslela na to, že ses v mých očích za všechna ta léta vůbec nezměnil.“

Trpaslík s povzdechem usedl na stoličku, jablko už mu napůl zmizelo v břiše. „A já zrovna myslel na to, jak skvěle si rozumíme,“ odvětil upřímně.

„Fralo! Pojď sem a zamíchej mi guláš!“ rozkázala kuchařka. „Musím ještě přinést pár bylinek.“ Kuchyňská naběračka s držadlem, které bylo skoro tak velké jako Tungdil, změnila majitelku. „Jen ať se ti to nepřipálí,“ napomenula Fralu s varovným podtónem a vyšla ven.

Služebná přistoupila ke kotli a důkladně zamíchala vonící pokrm.

„Viděla jsem, jak lidé stárnou, dokonce i ctihodný magus,“ pokračovala ve svém vyprávění, „ale ty jsi i po těch třiadvaceti cyklech zůstal pořád stejný. Jestlipak tak budeš vypadat za dalších třiadvacet cyklů?“

Mladá žena nakousla otázku, kterou se jen nerad zabýval. Pokud souhlasilo, co si přečetl o délce života trpaslíka, tak bude žít ještě tři sta cyklů a víc. Jistota, že se jednoho dne dožije její smrti a o svou milou Fralu přijde, mu již nyní tížila srdce.

Zamyšleně vsunul do úst jádřinec a rozžvýkal jej. „Dočkej času, Fralo,“ pronesl a pokusil se tísnivé myšlenky zapudit.

Zdálo se však, že mu služka toho dne vidí až do hloubi duše. „Slíbíš mi něco, Tungdile?“ Přikývl. „Až už tady jednou nebudu, postaráš se o moje dcery?“

Spolkl hořká jadýrka, škrábala ho v krku. „Máš ještě spoustu času. Dožiješ se nejmíň,“ Tungdil si ji změřil pohledem, „no, nejmíň sta cyklů. Poprosím toho starého lišáka kouzelníka, aby ti přičaroval věčný život. A s tebou hned i Ikaně a Sunje,“ zabrumlal.

Mladá žena se rozesmála. „Žádné strachy, tak brzo před Palandiell předstoupit nechci.“ Pečlivě míchala obsah kotle; na čele se jí vyrojil pot a stékal po tváři dolů. „Budu… jen budu mít dobrý pocit, když budu vědět, že někdo dá na děti pozor.“ S trochou bezradnosti pokrčila rameny. „Prosím tě, buď jejich kmotrem.“

„Než si tě bohyně povolá, budou tvé děti tak staré, že nebudou potřebovat nikoho, kdo by na ně dával pozor,“ řekl, ale když zpozoroval, že Frala myslí svou žádost naprosto vážně, slíbil, že bude na Ikanu a Sunju dohlížet. „Bude mi ctí být jejich kmotrem.“ Trpaslík sklouzl ze židle. „Kdyby se hák utrhl, pošlete Jolosina,“ rozloučil se a na cestu od ní dostal ještě malou naběračku guláše.

V kovárně na něj čekala Sunja a nová práce, kterou mu přinesl čeledín. Obruče dvou sudů na zásoby praskly, tak se pustil do jejich vyspravování. Pak se ulomil kus pluhu, který se musel narychlo opravit.

Tungdila tyto úkoly těšily. Námahou a horkem sálajícím od ohně se začal potit, kapičky se mu perlily na pažích a padaly se zasyčením do výhně. Fralina nejstarší dcera stála jako přikovaná a pozorovala ho, podávala mu lehčí nástroje a ze všech sil se snažila obsluhovat měchy.

Žhnoucí železo se poddávalo jeho úderům a stávalo se tím, čeho chtěl dosáhnout. V takových chvílích se cítil jako pravý trpaslík, a ne jako nalezenec, kterého vychovali lidé ovládající kouzla.

V myšlenkách se zatoulal. Během svého života, čítajícího šestatřicet cyklů, ještě neviděl ani jednoho jediného trpaslíka, a proto míval radost, když ho Lot-Ionan posílal na pochůzky, což se stávalo jen málokdy, vlastně až moc málo. Pevně doufal, že se jednoho dne setká s někým jiným ze svého národa a dozví se o trpaslících něco více, avšak potulní trpaslíci se stávali zřídkavým jevem.

Ionandar byla zemí, kde žili výlučně lidé. Gnómové a skřítkové už tady nebyli prakticky žádní, těch několik málo, co tu zůstalo, žilo na zapomenutých místech v zemi a vynořovali se jen tehdy, když potřebovali lidem, trpaslíkům nebo elfům něco ukrást – jak kdysi řekla Frala. Poslední elfové žili v Âlanduru, v hájích Věčného lesa, zatímco trpaslíci sídlili v pěti pohořích kolem Skryté země. Naděje, že se jednoho dne dostane do některé z trpasličích říší a dozví se něco bližšího o svém původu, Tungdila téměř opustila.

Jeho vědomosti o soukmenovcích pocházely z magusových knih, byly to však suché znalosti a četbou neožívaly. Mnozí pisálci si dělali z „podzemšťanů“ legraci, jiní je dokonce vinili z toho, že si do Skryté země našel přístup bezejmenný děs. To si Tungdil při nejlepší vůli nedokázal představit.

Knihy tohoto druhu mu vysvětlily, proč bylo tak málo trpaslíků mimo hranice svých říší. „Podzemšťané“ se určitě urazili a raději se obrátili k lidem zády.

Tungdil právě opravil první obruč na sudu, když se znovu objevil Jolosin. Měl na sobě novou róbu, jak si trpaslík se škodolibou radostí povšiml.

„Pojď honem!“ rozčílením sotva popadal dech.

„Už zase ten kotel na guláš? Utíkej a podrž ho. Hned tam budu,“ ušklíbl se.

„V laboratoři…“ Jolosinovi vynechal hlas, a tak začal jen ukazovat. „Krb,“ vyrazil ze sebe a pospíchal zpět.

To zní opravdu vážně. Trpaslíka opustil klid, odložil kladivo bokem a otřel si ruce o zástěru. Pak poslal Sunju zpět za mámou do kuchyně a následoval fámula do chodeb vytesaných ve skále.

Skrytá země, na okraji trpasličí říše Druhého kmene, Beroïn,

v zimě 6233. slunečního cyklu

Stovky drobounkých zrníček písku bubnovaly na helmy, štíty, zbroje a každý coul nechráněného těla. Silný, horký západní vítr před sebou hnal uvolněné částečky země, které unášel z přesypů.

Uprostřed bouře se kupředu probojovávala odvážná skupina trpaslíků na ponících. Šátky přes obličej je měly chránit před mocnou silou přírody, avšak světlý pouštní prach si i tak našel látkou cestu. Nezůstala jediná ústa, v nichž by neskřípal písek, jediný vous, ze kterého by se nesypal.

„Zatracený vítr!“ zaklel král Gandogar Stříbrovous z klanu Stříbrovousů, vládce Čtvrtého kmene a jeho dvanácti klanů, a urovnal si šátek, aby si chránil nos před pískem.

Trpaslík byl ve svých dvě stě osmadevadesáti letech zkušeným vládcem a dobrým bojovníkem. Měřil něco přes pět stop, měl pevné paže a ani za těchto okolností neodložil svou nákladně vypracovanou, těžkou zbroj. Zpoza diamanty zdobené helmy vylézaly tmavohnědé vlasy, stejné barvy byl i jeho vous. Neústupně vedl svou družinu písečnými dunami a horami sutě.

„Myslím si, že písek je horší. V hoře se něco takového stát nemůže,“ prohlásil Bislipur, jeho přítel a mentor, který mu jel po boku. Převyšoval vládce trpaslíků vzrůstem i hmotností a nosil skoro tolik drahocenných prstenů a zlatých přezek jako jeho pán. Držení těla jednoznačně prozrazovalo bojovníka a drátěná košile nesla stopy četných bitev, jimiž prošel. Poslední absolvovali proti skřetům zrovna před pěti oběhy.

„Samotné zrníčko písku neublíží. Na to si obvykle taky nestěžuju,“ bručel Bislipur. Ale jejich množství a zuřivost, s níž se na něj a na celé poselstvo vrhaly, přiměly k zaúpění i toho nejtvrdšího trpaslíka. „Nejsme žádný pouštní národ. Vraccas věděl, proč nás stvořil z kamene, a ne z písku,“ shrnul myšlenky celého oddílu.

Jejich poníci, se kterými se vydali na cestu do Druhé trpasličí říše, ržáli a zlostně frkali, aby se zbavili práškovité hmoty v nozdrách. Při tom však jen nasávali ještě více neúprosného písku.

„Žádná jiná trasa neexistuje,“ zalitoval Gandogar. „Ale abych vás všechny potěšil: brzy to budeme mít za sebou.“

Oddíl třiceti trpaslíků se nacházel v Sangreînu, pusté zemi lidské královny Umilante. Nebylo tu nic než neúrodné stepi, které se střídaly s ještě chudšími pouštěmi a skýtaly tak bezútěšný obraz, že cestující raději obraceli pohled na špičky svých holínek nebo na huňaté hřívy koní.

Na cestě z Hnědých hor na jihu překonali nejdříve mírná údolí a strmé soutěsky hornatého Urgonu krále Lothairea. Poté projeli mnohem mírnějším Idoslânem krále Tilogorna, ve kterém se kopečkům říkalo hory a kde se stinný les střídal se šťavnatými loukami.

Nyní vedl Gandogar svou družinu nejhorším úsekem Sangreînu, napříč čtyřicet mil širokým pásem nejjemnějšího písku. Jako by chtěl odradit kdejakou návštěvu, rozkládal se jako bariéra přímo před rozlehlým horským masívem – cílem jejich cesty.

Příležitostně, když zesláblo burácení větru a písečná opona se protrhala, zahlédli, jak se mohutná hornatina tyčí do výše jako magické mámení. Sněhem pokryté vrcholky Modrých hor lákaly chladem, svěží vodou a společností příslušníků jejich národa.

Bislipur narovnal šátek před ústy a nosem a se zamručením si prohrábl šedohnědý vous. „Já rozhodně nejsem žádným přítelem magie, ale teď by se nám kouzelník náramně hodil.“

„Proč?“

„Donutil by svým uměním ten prokletý vítr, aby se utišil.“

Poselstvo ovanul poslední závan větru a pak jeho řádění překvapivě ustalo. Horský řetěz se rozprostíral od východu k západu jen pět mil před nimi.

„Zdá se mi, že se z tebe stal čaroděj,“ prohodil Gandogar a vydechl si. Svět za hranicemi své trpasličí říše nikdy nesnášel nějak zvlášť dobře. Tento zážitek přispěl k tomu, že si přísahal, že takovou dalekou cestu podstoupil naposledy. „Jen pohleď, za chvíli jsme tam.“

Horská úbočí vrhala dlouhé stíny a halila výhružně se tyčící pevnost Obrosmrt do šera. Pevnost se přimykala k výběžkům hor, a proto ji její stavitelé zčásti ponechali ve skále a zčásti její obranu předsunuli. Z toho vznikly čtyři nad sebou ležící obranné terasy, které nebylo možné dobýt.

Ve skalní stěně se na nejvyšší plošině nacházel osm kroků široký a deset kroků vysoký vstup do podzemní říše. Vypadá to, jako by hora měla obrovská ústa a na plnou pusu zívala, pomyslel si král.

Když se poselstvo blížilo k pevnosti, otevřela se obě křídla brány a zvala hosty dovnitř. Nad věžemi vznešeně povlávalo sedmnáct praporů hostitelských klanů.

„Tak jsme projeli Skrytou zemi od jednoho konce k druhému a konečně dorazili do cíle,“ usmál se Gandogar spokojeně. Ostatní trpaslíci s ním sdíleli jeho radost. Představovali po zuby ozbrojenou družinu, která svého vládce bezpečně doprovodila do Beroînu. Byli mezi nimi náčelníci, nejlepší válečníci a řemeslníci všech dvanácti klanů Čtvrtého kmene, kteří dokonale vládli sekyrou i svými nástroji. Legendami opředená a dostatečně známá úderná síla trpaslíků zřejmě představovala důvod, proč na cestách nespatřili jednoho jediného lupiče; přitom by ta spousta zlata, kterou vezli s sebou, určitě stála za přepadení.

Bislipur pánovitě pokynul, jeho gesto bylo pochopeno.

Jakási tři stopy malá bytost zvolna sklouzla ze hřbetu svého poníka a pospíchala bílým pískem. Plandavé kalhoty jí přidržoval široký opasek. Přestože působila velice šlachovitým dojmem, přece jen se jí pod košilí klenulo statné břicho. Na nažloutlé jutové košili měla červenou kazajku, do čela byla hluboce naražená modrá čepice; pod ní vykukovaly špičaté uši a krk obepínal stříbrný šátek. Boty opatřené přezkami vířily při každém kroku oblaka prachu.

Bytost se před Bislipurem horlivě uklonila. „Swerd je vám k službám,“ zamumlala rozmrzele. „Jako vždy, ne z vlastní vůle.“

„Zmlkni, gnóme,“ zaburácel Bislipur a pozvedl širokou pěst. Swerd se přikrčil. „Jeď předem a ohlas nás. Potom počkej, až dorazíme, a ničeho se nedotýkej.“

„Slyšel jsem a poslechnu, i když z toho nebudu mít radost.“ Gnóm se hluboce uklonil a odkvačil ke svému drobnému koníkovi. Krátce poté se přehnal kolem trpaslíků a pádil k pevnosti.

I z takové vzdálenosti bylo vidět, že jezdit na koni Swerd neumí. Poskakoval v sedle nahoru dolů proti poníkovým pohybům, prsty či spíše drápy pevně přidržoval čepici na temeni hlavy a ponechal zvířeti na vůli, aby si samo našlo cestu k nejpřednější hradbě.

„Kdyby cválal ještě rychleji, tak se sám připraví o mužství,“ odhadl ho Gandogar. „Kdy ho propustíš?“ vyzvídal na mentorovi.

„Až si svůj čin dostatečně odpyká,“ odvětil Bislipur stroze. „Jeďme dále.“ Pobídl poníka patami do slabin a zvíře se poslušně dalo do klusu.

Blížili se k pevnosti Obrosmrt, kterou oba znali jen z vyprávění a kreseb.

Uplynula snad již celá staletí od doby, kdy vycestoval poslední trpaslík z Goïmdilova kmene až na opačný konec Skryté země. Dříve se jejich lid scházel v pravidelných cyklech, aby společně oslavili svátek na počest boha Vraccase a poděkovali kováři za to, že je stvořil, ale od doby, kdy Kamenná brána padla pod náporem skřetů, obrů a alfů a klany Pátého kmene byly zničeny, se jejich soudržnost rozdrolila.

„Je nejvyšší čas.“ Gandogar mírně zvedl zadek. Bolel ho od věčného pohupování v sedle.

Nikdo z nich neuměl moc dobře jezdit. Vyslanci nasedli s těžkým srdcem na poníky; velkým koňům by jako praví trpaslíci už vůbec nevěřili, a navíc by vypadalo nedůstojně, kdyby k nasednutí potřebovali stupátka.

Tento odpor byl hluboce zakořeněn. Dva z jejich průvodců se jízdě na poníku zcela vzepřeli a postavili si malé, snadno ovladatelné bojové vozy, které se sunuly na konci jejich průvodu.

„Všichni se těšíme na konec cesty,“ prohodil Bislipur stroze a vyplivl písek.

Pohled na působivé hradby je ale poněkud odškodnil za jejich útrapy. Gandogarovy oči sklouzly po uměleckých pracích kameníků, které zdobily zdi a věže, už jen postavy, ozdoby, podstavce a sloupy první hradby jej uváděly v úžas. My jsme možná ti nejlepší brusiči diamantů, ale oni jsou opravdu ti nejlepší kameníci.

Vstupní brána se rozletěla a umožnila družině vjet na nádvoří první terasy. Swerd stál vedle svého poníka a poslušně čekal, až ho Bislipur pošle gestem na konec skupiny.

Přicházel k nim nějaký trpaslík. Jeho věk byl na něm skutečně patrný, musel mít více než tři sta cyklů. „Zdravím krále Gandogara z kmene Čtvrtých a jeho doprovod. Já jsem Balendilín Jednoruký z klanu Silnoprstých, rádce našeho velkokrále Gundrabura Bělohlavého z kmene Druhých. Buďte vítáni.“

Jeho podsaditá postava byla vtěsnána do kroužkové košile, opasek, který přidržoval bojovou sekeru, byl sepnut drahocennou, pečlivě vypracovanou kamennou přezkou. Do pramenů jeho černošedého vousu bylo vpleteno několik ozdobných spon ze stejného materiálu; na zádech se mu houpal dlouhý cop.

Pozvedl hlavu. „Následujte mne, vážení bratři. Ukážu vám cestu.“

Obrátil se a kráčel vzhůru do kopce, který vedl ke vchodu do hory. Při tom si každý mohl všimnout, že rádci chybí levá paže.

Král usuzoval, že jí zaplatil v boji proti nestvůrám. Balendilín měl velmi statnou postavu, za což nepochybně mohla práce s těžkými kameny. Zbylá mozolnatá ruka vypadala skoro jako medvědí tlapa, z každého z pěti prstů prýštila síla a vzdávala čest jeho klanu.

Když prošli několika branami a dostali se na čtvrté schodiště, Balendilín se zastavil. Až teď hosté spatřili, jak promyšleně byla opevnění vybudována. Trpaslík ukázal ke vstupu do horského masívu. „Nyní sesedněte a přenechejte poníky naší péči. Bude se s nimi dobře zacházet. Půjdeme hned do poradního sálu, neboť jste netrpělivě očekáváni.“

Balendilín se zařadil na čelo zástupu a vedl je do chodby, do které by se snadno vměstnal mohutný drak. Práce kameníků návštěvníkům mramorových hal brala dech. Devítihranné šedé sloupy o objemu deseti kroků a víc se tyčily do výšky jako zkamenělé stromy. Prostor byl tak vysoký, že nebylo vidět strop, sloupy se na pohled vzpínaly do prázdna. Nebo vedou až nahoru, aby podepíraly vrchol hory, pomyslel si Gandogar, naplněný úctou.

Mezi pilíři se pnuly kamenné oblouky s hojnými ornamenty, do nichž byla vyryta úsloví a verše z příběhu o stvoření trpasličího národa.

Bezprostředně před nimi vytvořili sochaři obrovské kamenné vyobrazení zakladatele Druhých. Žulově zbarvený Beroïn seděl na trůnu z bílého mramoru, pravice pozvednuta k pozdravu, levice spočívala na topůrku sekery. Jeho bota byla vysoká jako trpaslík a dlouhá jako pět poníků.

To ale ještě nebylo všechno.

Stěny, kdysi holá, neotesaná skála, byly hladce vybroušeny. Do matně se lesknoucího povrchu vytesali Beroïnovi dědicové další výroky a vzory. Byly tak krásně a přesně vypracovány, že Gandogar bezděky zpomalil, aby si je mohl pozorněji prohlédnout.

Samozřejmě že i kmen Čtvrtých vytesával ze skály své haly a sály, ale jejich řemeslné umění pokulhávalo za provedením těchto prostor o celé míle.

Král natáhl ruku a s úctou přejel po šedočerném mramoru. Nikdy by si byl nepomyslel, že může existovat taková nádhera.

„U Vraccase!“ vyklouzlo mu zvolání plné uznání a pýchy. „Mistrovštěji to už opravdu nejde. Vy jste nejlepší kameníci našeho lidu.“

Velkokrálův rádce se uklonil. „Děkuji ti za tvou chválu. Rád ji vyřídím našim umělcům.“

Jejich cesta směřovala mezi nohy nehybného giganta a vedla dál do poněkud menší chodby. Vzduch se nyní znatelně ochladil. Netrvalo dlouho a stáli před dveřmi do poradního sálu.

Balendilín se na Gandogara usmál. „Jsi připraven obhájit svůj nárok?“

„Samozřejmě že je připraven,“ odvětil Bislipur ostře, než se král mohl ujmout slova.

Balendilín pokrčil čelo, ale nic neřekl. Místo toho otevřel vchod a kráčel předem, aby ohlásil dlouho očekávané nově příchozí.

Sál překonal všechno, co doposud viděli: kulaté sloupy se tyčily do závratné výše, stěny zdobily do kamene vytesané bojové scény z dějin trpasličího národa, připomínající slavná vítězství a činy uplynulých cyklů. Mísy s uhlím a svícny skýtaly teplé světlo a příjemná svěžest odškodnila cestující za žár, kterým trpěli v zemi královny Umilante.

Zatímco je Balendilín postupně představoval, vrhl Gandogar na svého mentora káravý pohled. „To bylo nezdvořilé. Za to bys Swerda zpráskal,“ napomenul ho tiše.

Bislipur sevřel čelisti. „Poprosím rádce o prominutí.“

* * *

Obrátili se ke shromáždění. Místa pro pět kmenových králů byla uspořádána v půlkruhu kolem stolu, vůdci klanů měli k dispozici umělecky vytesané kamenné tribuny, aby mohli sledovat sezení a vyslovit své mínění.

Jedna židle a řady za ní zůstaly neobsazeny a bolestně připomínaly vyhlazení Pátých. Panovník a vyslanci Prvního kmene ještě chyběli, zato trpaslíci ze sedmnácti klanů Druhého kmene seděli na svých místech.

Na stole ležely rozprostřeny různé mapy Skryté země. Před příchodem Čtvrtých si trpaslíci vyměňovali názory o událostech na severu, teď obrátili pozornost ke Gandogarovi.

Královo rozrušení narůstalo. Poprvé po více než čtyřech stovkách slunečních cyklů se shromáždili ti nejmocnější a nejlepší ze všech kmenů, poprvé pohlédl tolika vzdáleným příbuzným a panovníkům tváří v tvář. Jména, která neustále slýchával a o nichž četl, se nyní spojovala s tvářemi a srdce se mu rozbušilo radostí.

Ostatní trpaslíci povstali, aby ho i s jeho doprovodem přivítali pevným stiskem ruky. Gandogar cítil, jak rozdílné jsou jednotlivé dlaně: jednou mozolnatá, jednou zjizvená, pak zase téměř jemňoučká. Přátelské přijetí ho dojalo, přestože v mnohých párech očí rozeznával nedůvěru a podezřívavost.

Poté však předstoupil před Gundrabura Bělohlavého, krále Druhých a velkokrále, vládce všech kmenů a klanů.

Posbíral síly, aby skryl své zděšení.

Velkokrál musel kdysi být statným dítětem kováře, ale po více než pěti stech slunečních cyklech plápolalo světlo jeho života tak slabě, že se zdálo, že by je mohl uhasit sebemenší závan větru. Kalné, žlutavě hnědé oči neklidně plály a nebyly schopny najít cíl, Gundrabur se na něj díval a při tom jím jeho pohled jen procházel.

Kvůli svému věku odložil těžkou zbroj. Vyčerpané tělo bylo zahaleno do bohatě vyšívaného tmavomodrého hávu, stříbrný vous a vlasy mu sahaly až k zemi. Na klíně mu ležela koruna, insignie jeho velkokrálovské důstojnosti, ale i ona se stala pro královo tělo přítěží.

Vedle trůnu stálo obřadní kovářské kladivo, do jehož hlavy byly vyryty runy; drahokamy a intarsie z nejrůznějších ušlechtilých kovů odrážely světlo mís s uhlím a svícnů. Křehký vůdce trpaslíků by nedokázal pozvednout ani topůrko tohoto těžkého nástroje.

Gandogar si odkašlal a spolkl svou tíseň. „Stojím tu před tebou, protože jsi mne povolal, abych tě následoval na trůnu, můj králi,“ pronesl stará slova.

Gundrabur sklonil hlavu a chtěl něco odvětit, ale vypověděl mu hlas.

„Těší ho, že jsi uposlechl jeho zavolání a vydal ses na dlouhou cestu,“ odpověděl místo něj Balendilín. „Brzy, jestliže se pro to vysloví rada kmenů, budeš korunu nosit ty.“ Ukázal na prázdné místo u tabule a král Čtvrtých tam zasedl. Bislipur se postavil za něj. „Já jsem Gundraburův zástupce a zaujmu královské křeslo jménem Druhých,“ dodal Balendilín.

Gandogar se podíval na mapy a všiml si, že si ho někteří vyslanci měří pohledem, neboť očekávali, že svůj nárok na úřad velkokrále podepře slovy. Bislipur ho však varoval před tím, aby svůj hlas pozvedl příliš brzy. Nejdříve bylo třeba projednat situaci na severu Skryté země a Gandogar byl rozechvělý napětím a nervozitou, zda se ostatní soukmenovci připojí k jeho plánu.

„Kde je devět Borengarových klanů?“ otázal se s pohledem upřeným na prázdné židle Prvních. „Ještě nedorazili?“

Balendilín potřásl hlavou. „Neobdrželi jsme od nich žádnou zprávu. Už déle než dvě stě slunečních cyklů.“ Sáhl po své sekeře a ukázal špicí na mapu. Na nejzazším západním výběžku střežili trpaslíci Borengara, zakladatele kmene Prvních, Stříbrný průsmyk v Rudých horách a bránili jej proti vetřelcům. Jejich říše byla obklopena zemí lidské královny Wey IV. „Ale oni ještě existují. Obchodníci ze země Weyurn vyprávěli, že brána Stříbrného průsmyku je pevně uzavřena.“ Položil sekeru před sebe na stůl. „Budou muset žít s tím, že rozhodneme bez nich. Je jejich věcí, jestli nedorazí.“

Shromáždění zamručelo na souhlas.

„Než budeš zvolen nástupcem velkokrále, poslechni si, jaké výzvy tě očekávají. Mrtvá země proniká stále dále. Každou píď půdy, kterou Tionovi zloduši dobyli, zachvátila příšerná, neviditelná síla. Příroda se stává zlou, větší rostliny se snaží zaútočit na vše živé a zabít to. Kdo na této půdě přijde o život, tak aspoň říkají lidé, se bez duše vrátí zpět na zem a pozbude vlastní vůli. Stane se otrokem temné síly, začlení se do řad skřetů a pak bojuje proti vlastnímu národu.“

„Mrtvá země proniká dál?“ Gandogar ostře nasál vzduch. Podle všeho síly kouzelníků selhaly a Mrtvou zemi nezadržely. „Já to tušil! Magie Dlouhých, kolem které se vždycky tolik nadělalo, je na nic,“ vylétlo mu z úst. „Nudin, Lot-Ionan, Andôkai, či jak se ti přechytralí učenci jmenují, zalezli se svými fámuly do laboratoří, hradů a pevností a tam se zdokonalují ve svém čarování. Honí se za nesmrtelností elfů, jen aby mohli bez jakéhokoliv omezení dále bádat a čmárat si ty svoje formulky. To teď z toho máme! Mrtvá země se nenechá dále spoutávat a šíří se jako rez na železe, o které nikdo nepečoval.“

Trpaslíci dávali hlasitě najevo svůj souhlas s jeho otevřenými slovy.

„Ale přineslo to i výhody. Elfy skoro zlikvidovali.“ Gandogarovo srdce plesalo, neboť konečný zánik nafoukané rasy již asi na sebe nedá dlouho čekat. On sám bude se svými zástupy na místě, aby jí uštědřil ránu z milosti. Jeho otec a bratr zemřeli rukou elfů, nyní se však blížila hodina jejich pomsty. Šarvátky a neustálé nevraživosti budou mít brzy konec. Něco uvnitř ho nutilo, aby ostatní zasvětil do svých plánů.

„Skoro? To zní, jako bys měl co dodat,“ usoudil Balendilín a pokrčil čelo.

„Vyslechněte mne, vy nejlepší bojovníci svých kmenů a náčelníci klanů,“ začal Gandogar hovořit. „Vraccas nám poskytl příležitost, abychom zničili ta Sitaliina stvoření!“ Položil ukazováček na maličký flíček na mapě, který zbyl z říše elfů. „Tam se shromáždili ti poslední. Říkám vám: dejme dohromady silnou armádu, vpochodujme do Âlanduru a ztrestejme elfy jednou provždy za všechny jejich činy, které během posledních cyklů napáchali a nikdy si je neodpykali.“

Shromáždění trpaslíci na něj jen zírali, podařilo se mu je zaskočit.

„Gandogare, shromáždili jsme se zde, abychom tě zvolili novým velkokrálem,“ připomenul Balendilín klidným hlasem a snažil se ztlumit své rozčílení, „a ne proto, abychom kuli válečné plány. To není naším úkolem.“ Podle mručení kolem sebe však zpozoroval, že poznámky Čtvrtého padly na úrodnou půdu. „My bráníme národy Skryté země, nebojujeme s nimi! Připomeňte si úkol, který nám Vraccas uložil!“ zapřísahal je.

Gandogar se porozhlédl. Jeho bratři bojovali s různými pro a proti. „Jde o víc! Stal jsem se majitelem starých záznamů našeho lidu, které Bislipur nalezl a předal mi je. Poslyšte sami a rozhodněte, co máme dělat.“ Zhluboka se nadechl, vyjmul jeden list pergamenu a slavnostně citoval:

„A počali elfové trpaslíkům jejich poklady závidět.

Přepadli kmen Pátého, Giselbarta.

Vzplál boj v chodbách a u Kamenné brány.

Giselbart zavřel některé zrádné elfy do temného labyrintu, ze kterého již neunikli.

Elfové však použili svou magii, uvalili na děti kováře nemoci a oslabili je.

Poté kromě několika málo trpaslíků povraždili všechny z Pátého kmene.“

Na sál se sneslo ticho. Náčelníkův vznosný hlas vzbuzoval úctu a jeho slova ožívala.

„Když trollové a skřeti ucítili krev raněných a zabitých, povstali a objevili se u brány do Skryté země.

Elfové zbaběle prchli a ponechali bránu jejímu osudu.

Jejich lstí se však brána otevřela. Giselbart a jeho poslední věrní bojovali, jak to dokáží jen trpaslíci.

Avšak oslabení Pátí nemohli hordy zadržet. Od té doby táhne zlo zemí.“

Odmlčel se, aby mohl pozorovat zhrozené tváře. Už nebylo zapotřebí velkého úsilí, aby je získal na svou stranu, pouze Jednoruký zvolna potřásl hlavou.

„Pochybuji o těchto řádcích, králi. Proč je náš lid tak dlouho neobjevil? Není zvláštní, že se slova o vině elfů vynořila právě nyní? Kdy se tak hodí tvému záměru?“

„Byly skryty úmyslně, možná nějakými váhavými trpaslíky, jako jsi ty, aby zabránili válce,“ odvětil Gandogar výsměšně, pozvedl sekeru a zavrtal špičku do mapy na místo, kde byl zakreslen Âlandur. „Slyšeli jste má slova, tam sedí viníci! A musí za své činy a za naše mrtvé konečně zaplatit!“

„A co pak?“ otázal se Balendilín tvrdě. „Co bude pak, králi Gandogare? Komu tím prokážeš laskavost? Přece jenom Mrtvé zemi, nám a lidem však ne. Když tě poslouchám, tak by si jeden řekl, že bychom se měli spojit s alfy, abychom elfy porazili,“ stahoval ho rádce na křehký led. „Připomeň si, kdo jsou naši nepřátelé, králi Gandogare! Vraccas nikdy nepravil, že máme napadat národy Skryté země. Nikdo z nás nemůže elfy vystát, bohové si to nepřáli. Zajisté, byly tu spory a mrtví.“ Položil pravici na pahýl své druhé ruky. „Já jsem obětoval část těla, abych zabil čtyři skřety, ale ve válce bych nikdy nepozvedl sekeru proti nějakému elfovi, raději bych si usekl i svou druhou ruku. Jsou nám svěřeni pod ochranu, navzdory našim sporům, a toho jsme se vždycky drželi. To je Vraccasův zákon!“

Gandogar blýskl po Jednorukém zuřivým pohledem. Došla mu slova, Balendilín rozmetal jeho vizi o pomstě. Slyšel, jak Bislipur skřípe zuby.

„Nepovažuji se za přisluhovače alfů,“ zkusil to ještě jednou. „Jedná se o to, abychom využili příhodného okamžiku. Potom chci jako velkokrál vést náš národ do bitvy s hordami Mrtvé země, abychom udělali konec přízraku, který již příliš dlouho pustoší říše Skryté země. Tam, kde selhali lidé, ukáže náš národ svou sílu!“

„Já tě nepoznávám, králi Gandogare,“ podivoval se otevřeně Balendilín a jeho obličej, poznamenaný zkušenostmi a stářím, vyjadřoval nepochopení. „Zakalila ti tvá nenávist k elfům rozum, že se chceš povznést nad slova našeho boha?“ Vrhl podezíravý pohled směrem k Bislipurovi. „Nebo ti někdo špatně radí?“

Nyní nastal pohyb v řadách vyslanců klanů, jeden trpaslík z klanu Širokorukých z Druhého kmene povstal.

„Domnívám se, že jeho návrh stojí za úvahu!“ pronesl pevným hlasem. „Gandogarova slova mohou být pravdivá. Co se stane, jestli elfové odtáhnou z umírajícího Âlanduru a napadnou nějakou říši lidí, aby si pro sebe opatřili novou zemi? Bylo by to spravedlivé?“

„Nebo kdyby vydali nepříteli nějakou další říši trpaslíků?“ přisadil si vášnivě další trpaslík ze stejného klanu a vyskočil na nohy. „Od těch špičatejch uší se můžeme dočkat čehokoliv! Je úplně fuk, jestli Páté zradili, nebo ne, musej pykat.“ Opustil své místo a postavil se Gandogarovi po boku. „I když nejsme ze stejnýho kmene, já jsem pro.“

Někteří ze shromážděných členů klanů nadšeně přikyvovali na souhlas. Jejich hlasité, temné hlasy zaplnily sál a smísily se v nesrozumitelném lomozu, ze kterého zřetelně vystupovalo slovo „válka“. Balendilínovy výzvy ke klidu v hluku zanikly.

Gandogar usedl na židli a vyměnil si rychlý, spokojený pohled se svým mentorem. Ze Skryté země ty špičaté uši brzy zmizí, pomyslel si.

Sál se roztřásl hromovým úderem. „Uklidněte se!“ přikázal někdo panovačně. Hluk protnul přísný hlas.

Přítomní se zmateně ohlédli.

Velkokrál stál vzpřímeně před svým trůnem, na jeho bílých vlasech seděla koruna. Jednou rukou držel Gundrabur topůrko kovářského kladiva, kterým v hněvu mrštil o své sedadlo. V mramoru se objevily široké praskliny.

Jeho oči najednou shlížely na zástupce trpasličích kmenů a klanů plné života, skrývala se v nich jedna velká výčitka. Nikdo ve velkém sále nepůsobil vznešeněji, majestátněji než on. Zdálo se, že slabost a stáří od něj odlétly pryč, hněv je musel vypudit z jeho těla.

Bílý vous se jemně zavlnil, když pozvedl hlavu. „Jste krátkozrací! Jde o Skrytou zemi, ne o příležitost zničit naše staré nepřátele. Vše, co vzdoruje Mrtvé zemi a jejím bestiím, je vítáno! Čím déle elfové odolají proti temnotě, tím lépe.“ Jeho oči se zaměřily na Gandogara. „Jsi mladý a prudký, králi Čtvrtých. Ztratil jsi kvůli elfům dva pokrevní příbuzné, proto ti promíjím tento nesmyslný návrh vytáhnout do války. Ale ti ostatní, kteří se tak ochotně připojili ke tvému volání, jsou blázni. Od vás jsme měli slyšet pravý opak.“ Gundrabur si je postupně změřil pohledem. „Musíme zapomenout na stará nepřátelství. Spojenectví, to je to, co potřebujeme a co chci! Všichni společně, poslední elfové z Âlanduru, sedm říší lidí, šest mágů i my trpaslíci se musíme vzepřít proti Mrtvé zemi. Považte…“

Topůrko kladiva se uvolnilo z jeho sevření a s nárazem dopadlo na podlahu. Tam, kde narazilo, kámen praskl. Gundrabur se zakymácel, se zaúpěním klesl na sedadlo a ztěžka dýchal.

Balendilín přikázal trpaslíkům, aby se odebrali do svých ložnic a čekali na další zprávy. „Jakmile se velkokrál zotaví, budeme se radit dále,“ oznámil.

Vyslanci mnoha klanů opustili mlčky sál. Slova jejich panovníka je přiměla k zamyšlení.

Bislipur pohledem zhodnotil Gundrabura, stěží popadajícího dech. „Ten nebude žít dlouho,“ prohodil při odchodu ze sálu ke svému chráněnci. „Až jeho hlas navždy zmlkne, bude pro tebe snadné získat ostatní klany na svou stranu. Už teď by za tebou šly.“

Budoucí následník trůnu mu neodpověděl.

Skrytá země, kouzelná říše Ionandar,

v roce 6234. slunečního cyklu, jaro

Jolosin pádil chodbami a Tungdil jej následoval, jak jen mu jeho krátké nohy dovolily. Míjeli četné dubové dveře, za nimiž fámulové leželi v knihách a dostávali hodiny od pokročilejších učedníků. Lot-Ionan vyučoval osobně jen čtyři ze svých fámulů. Jeden z nich převezme jednoho dne jeho školu, chodby i říši kouzel.

Fámulus zůstal stát před laboratoří a rozrazil dveře. Vstříc se jim linuly malé obláčky hustého bílého dýmu. „Laskavě si pospěš,“ obořil se Jolosin na trpaslíka, který se blížil ke vchodu.

Tungdil vstoupil s hlasitým supěním do místnosti, v níž se vznášel kouř hustý jako mlha. „Buď zdvořilý, Jolosine, jinak si to můžeš vyřídit sám,“ vyštěkl lapaje po dechu.

„Vlez si do komína,“ nařídil mu fámulus a postrkával trpaslíka nešetrně místností. „Něco ucpalo vývod.“ Jakoby odnikud se objevil otvor s ohništěm, vedle něj stál malý kbelík, ze kterého stoupala pára.

„A co kdybys udělal nějaké kouzlo, velký fámule? Jsi přece jeden z nejlepších, nebo snad ne?“

„V tomhle případě tě potřebuju,“ odmítl Jolosin kategoricky. „O kouzlení nemáš ani potuchy, trpaslíku. Dělej, moji žáci čekají, až konečně zase něco uvidí.“ Tungdil zaslechl tu a tam nějaké zakašlání a odchrchlání.

„Jak zní to kouzelné slůvko?“

„Co?“

„Zkus to ještě jednou, velký fámule. Ty znáš všechna zaklínadla.“

Jolosin protáhl tvář. „Prosím.“

„A už to zabralo.“ Trpaslík s úšklebkem uchopil pohrabáč, zahákl si ho za opasek a vlezl do otvoru, ve kterém jemně žhnulo žhavé uhlí. Pohlédl nahoru, kde se dým stával po několika málo krocích hustý jako stěna.

Obratně se pustil do výstupu. Jeho silné prsty hravě nacházely oporu na vyčnívajících pálených cihlách, dokonce ani mastné saze mu nečinily žádné těžkosti. Tungdil postupoval zvolna, ale bez ustání vzhůru, až byl tři kroky nad podlahou, ze které však kvůli hustým cárům kouře nic neviděl.

Jeho tápající prsty narazily na odpor. „Na omak to vypadá jako nějaké hnízdo, které spadlo do komína,“ zvolal směrem dolů.

„Tak ho odtamtud dostaň!“

„A co jiného? Myslíš si, že tu chci postavit ještě jedno?“ Zapřel se o zdi komína a jednou rukou zatřepal s ptačím hnízdečkem, které do komína jaksi vůbec nepatřilo.

Hnízdo povolilo.

Tu však zažil Tungdil zlé překvapení. Vylila se na něj jakási páchnoucí tekutina, zároveň ho začala svědit kůže a do očí mu vhrkly slzy. Pak se na něho začala sypat drobounká peříčka, která ho lechtala na nose i po celé tváři. Musel si kýchnout, podklouzl na cihle, na které se pevně držel, a spadl dolů.

Tungdilovi se sice podařilo nesedřít si na přečnívajících cihlách maso až na kost, komín mu však uštědřil několik zlých šťouchanců do žeber. Jeho volný pád skončil zadkem napřed ve žhnoucích zbytcích hnízda. Zvedly se mraky popela a celého ho pokryly šedou vrstvou. Hbitě vyskočil, aby se uchránil před puchýři po spáleninách, ale žhavé uhlí mu již mezitím propálilo díru do kalhot.

Mnohohlasý hlasitý smích, který se na něj ze všech stran valil, mu ukázal, že naletěl na špatný vtip.

Oblaka mlhy se z laboratoře stáhla jako mávnutím kouzelné ruky a odkryla dvaceti shromážděným fámulům pohled na poníženého trpaslíka, špinavého až hrůza. V první řadě stál samozřejmě Jolosin, který se prohýbal smíchy a škodolibě se plácal do stehen.

„Jen pohleďte!“ zvolal s předstíraným strachem. „Příšerný kouřový mužíček vystupuje z krbu!“

„A dokonce našel i ten tchoří elixír, který ležel v ptačím hnízdě,“ řičel další kouzelníkův učeň.

„Při tom, jak páchne, si toho stejně nikdo nevšimne,“ smál se Jolosin a obrátil se k trpaslíkovi. „Tak, mrňousi. Teď jsem já ten, kdo si přišel na své. Můžeš jít.“

Tungdil si rukávem otřel obličej. Jeho peřím a popelem ozdobená hlava se sklonila, z hnědých očí střílely zuřivé blesky.

„Jo tak, to je vtip? No, ten vtip ještě neskončil,“ zabručel vzdorně a sáhl po vědru, co stálo vedle krbu. Bylo studené, takže magusovy učedníky jeho obsah neopaří. Odhodlaně po něm sáhl, aby jeho obsah vychrstl na Jolosina, který se právě pootočil ke svým přátelům.

Někdo Jolosina výkřikem varoval. Fámulus otočil hlavu a viděl blížící se pohromu. Duchapřítomně nastavil ruce před sebe a vyslal proti padající vodě obranné kouzlo. Voda se okamžitě přeměnila na drobounké úlomky ledu, které se na něj řinuly, ale nepromočily jej; čistá róba zůstala neposkvrněná.

Ačkoliv to byl sám o sobě dobrý nápad, mělo Jolosinovo kouzlo jeden háček, jak mohli učedníci poznat podle řinčení za sebou. Některé kousky je vysokým obloukem přeletěly a zasáhly úhledně uspořádané flakónky s elixíry, balzámy a esencemi, které tam byly uchovávány pro nejrůznější experimenty.

Z rozbitých lahviček vytekly první substance a navzájem se smíchaly. Všude to nebezpečně bouchalo a syčelo.

„Ty blázne,“ nadával Jolosin, bledý hrůzou, Tungdilovi, který si však nebyl vědom žádné viny.

„Já? Ty jsi blázen, tys přece přeměnil vodu na led,“ odvětil nevraživě.

Jeden regál se zhroutil, zářivé jiskry stoupaly ke stropu a tam s načervenalým zablýsknutím slabě explodovaly. V laboratoři se v pravém slova smyslu něco vařilo. První učedníci vyběhli ven, protože se jim nebezpečí zdálo až moc veliké, a Jolosin zamířil za nimi.

„Ty si to budeš muset zodpovědět! Lot-Ionan tě potrestá, trpaslíku. Postarám se o to, abys odsud zmizel, ať už seš něčí chráněnec, nebo ne,“ houkl fámulus rozhněvaně a práskl za sebou zvenčí dveřmi.

„Pusť mě ven! Přísahám, že tě položím na kovadlinu a rozcupuju tě rozžhaveným kladivem na hadry!“ Tungdil lomcoval dveřmi, ničeho ale nedosáhl. Kouzelnický adept nejspíš vložil na dveře magii, aby mu zabránil v útěku a mohl na něho ukázat jako na viníka.

To mi ještě zaplatí, pomyslel si a stáhl hlavu mezi ramena, když zazněla hlasitá rána. Rychle se ohlédl a hledal nějaké místo, kde by byl v bezpečí před explozemi a kde by mohl vyčkat, než ho někdo osvobodí.

Skrytá země, na okraji říše trpaslíků Druhého kmene, Beroïn,

v zimě 6233. slunečního cyklu

Balendilín ustaraně pozoroval trpaslíky, kteří právě opouštěli sál. Tak si průběh shromáždění nepředstavoval! Dokonce i velkokrálův záměr začít s vytvářením spojeneckého svazku mezi všemi národy Skryté země stál nyní na hliněných nohách.

Zatracený Gandogar, hněval se. Vraccasi, prosím tě, dej, ať pochopí.

Když byli sami, posunovala se Gundraburova ruka po opěradle, dokud nenahmatala Balendilínovu paži.

„Náš plán ztroskotá,“ pronesl velkokrál mdle. „Tomu mladému trpaslíkovi z Goïmdilova kmene chybí zkušenosti.“ Váhavě se pousmál a pohladil Balendilína po prstech. „Anebo rozvážný rádce, milý příteli.“

S námahou se pozvedl a sundal si zářící korunu z hlavy. Pravice, která ještě před malou chvílí zvládala kovářské kladivo, se pod tou maličkou vahou roztřásla.

„Válku…“ mumlal zoufale. „Válku s elfy! Co si jen při tom Gandogar myslí?“

„Nic,“ odvětil jeho rádce hořce. „To je právě to. A jak se zdá, je jeho mentor Bislipur úplně stejně zabedněný. Přezkoumáme ty podivné řádky, protože já nevěřím, že jsou pravé. Je to záminka, aby získali pro válku více hlasů. Padělek…“

„Ale trpaslíci už je slyšeli,“ oponoval Gundrabur. „Je příliš pozdě. Sám jsi pochopil, že některé z našich klanů by s radostí táhly na elfy a bylo by jim úplně jedno, z jakého důvodu. Víš, že náčelníci klanů mají tvrdou hlavu.“

„Ale já jsem taky viděl, že některé jiné klany z kmene Čtvrtých zůstaly zticha. Gandogar v téhle věci ještě nevyhrál, protože hlasování probíhá svobodně; každý klan může rozhodnout, jak sám chce. Musíme je přesvědčit o našich názorech.“

Oba trpaslíci mlčeli. Museli najít nějaké dlouhodobé řešení, neboť jakmile by král Čtvrtých usedl na panovnický stolec, znovu by se pustil do svého záměru a narazil by na otevřené uši.

Ani Gundrabur, ani Balendilín se elfů neobávali, ale jejich věrní byli v menšině. Šarvátky a boje s alfy, provázené četnými ztrátami, trpaslíky zdecimovaly, zatímco jejich protivníky doplňovaly posily z hor Severního průsmyku. Válka však vždy vede ke ztrátám mezi dětmi božského kováře a ztráty oslabovaly ochranu bran do Skryté země.

Velkokrál přelétl pohledem prázdný zasedací sál. „Tyto prostory již zažily lepší časy. Časy svornosti a souladu.“ Sklonil hlavu. „Je to pryč. Pryč jsou dobré časy a pryč je i velké spojenectví, které jsme chtěli ukout, drahý příteli.“

Velké spojenectví, pomyslel si Balendilín a pohlédl na pět pamětních sloupů, které se zvedaly od nohou jeho trůnu a do nichž byla vytesána posvátná slova jeho národa. Uváděla jména těch, jimiž se ostatní kmeny nikdy nezabývaly: trpaslíků Třetího kmene, kmene Lorimburova, kteří žili na východě.

„Překročil bych vlastní stín a poslal bych Třetím zprávu, že bychom spolu měli zahájit vážná jednání,“ povzdechl si velkokrál. „V časech nejvyšší nouze musí platit jen náš společný původ, všichni jsme trpaslíci.“

„Po Gandogarově výzvě pochybuji o tom, že by ostatním nějak záleželo na usmíření,“ podotkl jeho rádce tiše. Přitom země potřebovala každou sekeru, schopnou rozpoltit skřetí hlavu.

„Co se má stát, stane se. I když moje vize sjednocené a nezadržitelné armády trpaslíků ztrácí jasné obrysy, tak aspoň nesmí dojít k válce s elfy. Potřebujeme čas, Balendilíne,“ pronesl velkokrál vysíleně. „Musím klany kmenů odradit od napadení Âlanduru.“

„To záleží jenom na tobě,“ odvětil jeho přítel jemně. „Tvoje zdraví rozhodne, kdy dojde ke změně.“

„Ne. Musí existovat něco vyššího než jen jiskřička života jednoho starého trpaslíka.“ Gundrabur si přejel po vousu a uhladil jej. „Zákony našeho národa, těmi je musíme dostat a umlčet ty, kteří by nás chtěli hnát do války.“

S námahou povstal a malými, rozvážnými krůčky popošel k tabulím. Stupínky pro něj představovaly překážku, kterou musel překonávat s velkou obezřetností, ale dosáhl svého cíle. Balendilín pospíchal vedle něj a podpíral ho.

Shora padaly otvory vytesanými ve skále zlaté sluneční paprsky a ozařovaly každou umělecky ztvárněnou runu. Gundraburovy staré oči letmo přelétly symboly.

„Pokud si správně vzpomínám, zbývá nám jen jedno východisko, jak pozdržet Gandogarovu jistou volbu za velkokrále. Tuto dobu využijeme na rozhovory s klany, na jejichž konci musí stát mír a spojenectví s elfy,“ prohlásil nepřítomně.

Musel přistoupit ke skále tak blízko, až se jí nosem skoro dotýkal, jeho zrak se totiž v posledních cyklech neustále zhoršoval. Po Beroïnově kmeni následoval kmen Goïmdilův, tímto uspořádáním se nedalo otřást. Dle starého obyčeje požadoval král příslušného následujícího kmene úřad pro sebe a klany kmenů ho zvolily za nejvyššího náčelníka, pokud proti uchazeči nehovořily nějaké závažné důvody.

„Kde to jen je?“ mumlal polohlasně, zatímco špičky jeho prstů klouzaly po tabulích.

Hledání se vyplatilo. Gundrabur s ulehčeným zvoláním sklonil hlavu, přivřel víčka a přitiskl čelo na chladnou kamennou desku, která byla starší než on.

„Den nekončí tak špatně, jak začal,“ pronesl uvolněně. „Tady to stojí.“ Vzpřímil se a zkřivený ukazováček jeho pravé ruky podtrhl jistá významná slova. „Jestliže je z jednoho kmene více uchazečů, musejí se klany kmene nejdříve mezi sebou dohodnout, aby radě trpaslíků představily uchazeče, na němž se sjednotily,“ přečetl nahlas s uspokojením.

Jeho rádce přelétl následující řádky. V rozrušení si pohrával s jednou z ozdobných spon ve svém šedočerném vousu. Nikde nebylo psáno, že uchazeč musí být králem, aby se dostal do čela všech kmenů. „Prostý trpaslík může ze dne na den nosit korunu, neboť vše, co potřebuje, je podpora svého klanu a přátel.“

Balendilín pochopil, co má velkokrál na mysli. „My ale nemáme žádné další uchazeče, kteří by Gandogara vyzvali,“ namítl. „Klany Čtvrtých jsou v podstatě zajedno, je tam jen několik málo trpaslíků, co mají o svém králi pochybnosti, a…“ Záře na kulaťoučké tváři jeho pána jej znejistila. „Máme snad nějakého uchazeče?“ otázal se opatrně.

„Ještě ne,“ odpověděl Gundrabur se lstivým úsměvem. Právě včas si vzpomněl na jeden dopis, který se mu před několika oběhy dostal do rukou. „Ještě ne. Ale brzy budeme mít. Právě jsem si na jednoho vzpomněl.“

Skrytá země, kouzelná říše Ionandar

v roce 6234. slunečního cyklu, jaro

Plameny téměř zcela ohořelých svíček na Lot-Ionanově dubovém pracovním stole neklidně plápolaly. Zbytky vosku byly neklamným znamením toho, že magus strávil ve své studovně dlouhé hodiny, přestože mu připadaly jako pouhé okamžiky.

S povzdechem se předklonil, aby si pozorně prohlédl pergamen s množstvím run. Dny, noci, cykly pracoval na tomto kouzelném vzorci. Chyběl mu už jen poslední znak, aby byl vzorec dokonalý.

Pousmál se. Obyčejný smrtelník, který měl jen zřídkakdy co do činění se silami tohoto druhu, pociťoval bázeň ke všemu, co jenom zavánělo kouzlením. Pro ty prosté duše nebylo jednoduché pochopit, jak jsou elementy mezi sebou propleteny. Kde rolník úzkostlivě hovořil o „zázraku“ a „čarodějnictví“, viděl Lot-Ionan výsledek řady na sebe přesně navazujících gest a slov.

A právě o takovou na sebe navazující řadu tady šlo. S ní všechno stálo a padalo. Jedna nepřesná slabika, jeden nezřetelný přízvuk, jedno odlišné gesto rukou nebo příliš rychlý pohyb kouzelnickou hůlkou, ba dokonce pouhý nepřesně nakreslený čarodějný kruh znamenaly konec celé sentence a v nepříznivém případě dokonce i katastrofu.

Sám znal příklady, při nichž utrpěli neopatrní učedníci ta nejtěžší zranění nebo, aniž by to měli v úmyslu, vyvolali hrůzostrašná stvoření. Potom ho vždy s malou dušičkou přivolávali, aby škodu co nejvíc omezil.

Lot-Ionan měl s nimi trpělivost, koneckonců začínal před dvěma sty osmdesáti sedmi cykly stejně jako oni. Nyní nosil titul magus, což si lidé překládali jako mistr mágů.

Dvě stě osmdesát sedm cyklů. Jeho ruka, posetá stařeckými skvrnami, se zarazila uprostřed pohybu. Bdělé světle modré oči hledaly ve změti skříní, regálů a kup knih nějaké zrcadlo a nalezly zrcadlící povrch jedné vázy.

Změřil pohledem své vrásčité rysy, šedobílé vlasy, šedý vous, v němž bylo možno spatřit nesčetné skvrny po inkoustu. Zestárl jsem. Zmoudřel jsem tím? položil si otázku.

Na světlé béžové róbě se záplaty nedaly ani spočítat, nedokázal se však se svým oblíbeným kusem šatstva rozloučit. Na rozdíl od mnoha bratrů a sester ze svého cechu nijak zvlášť nedbal na zevnějšek. Jediný nárok, který na šatník kladl, bylo pohodlí.

V jedné věci starý učenec naprosto souhlasil s prostým lidem: magie je plná nebezpečí. To byl důvod, proč se stáhl do důlních chodeb. Kdyby se mu nějaký pokus opravdu nepovedl, tak by svým poddaným neublížil.

Magus se však z povrchu nestáhl pouze z nesobeckých důvodů. Pod zemí měl pokoj od lidí a jejich každodenních starostí, řízení záležitostí a sporů na svém panství přenechal vybraným zástupcům, takzvaným magistrům.

Jeho říše Ionandar zabírala části Gauragaru a Idoslânu, tam, kde se rozkládalo jihovýchodní magické pole, jedno z celkem šesti magických polí. Prapůvodní čarodějové zpozorovali sílu v zemi, kterou byli schopni ve větší míře vstřebávat do sebe. Když všechnu nahromaděnou sílu spotřebovali, dobili se pomocí těchto polí novou energií. Drahocennou půdu zabavili, rozdělili ji na šest území a bránili ji před světskými panovníky, kteří neměli nic, čím by síle čarodějů vzdorovali. Jedna generace králů za druhou se smiřovala s tím, že části jejich říší patří cizincům.

Tato magická pole byla zdrojem moci magusů. Znalosti a umění čarodějů vzrostly v průběhu doby natolik, že byli schopni pomocí vzorců, run a zaklínadel vyvolat ty nejkrásnější, nejděsivější i nejléčivější efekty.

Koncentruj se na ten vzorec, připomínal si, aby dával pozor. Svědomitě otřel špičku husího brka o kalamář a opatrně namaloval symbol prvku oheň na list před sebou. Záleželo na každičké čárce, sebemenší nedbalost by přivedla veškerou práci vniveč.

Podařilo se to. Spokojeně se zvedl.

„Tak to by bylo, staříku,“ zabručel s úlevou. Vzorec seděl. Jestliže bude fungovat tak, jak podle uspořádání run doufal, bude schopen vnímat magii bez ohledu na skutečnost, jestli se skrývá v předmětech, lidech nebo ve zvířatech. Než však přejde od teorie k praktickému použití, toužil sám sebe nějak odměnit.

Lot-Ionan se došoural k nejstarší ze svých skříní, v nichž přechovával přístroje. Z třetí police vyndal lahvičku s lebkou a dopřál si mocný doušek.

Děsivý emblém nic neznamenal. Tímto způsobem střežil dobrý, silný koňak před chtivými hrdly. Toto bezpečnostní opatření neučinil čaroděj bezdůvodně, neboť právě starší učedníci si až příliš rádi dopřávali kapku jemného nápoje. Ochotně se dělil o své vědomosti, nikoliv však o drahocenný alkohol. Sudy, ze kterých tento ročník pocházel, byly již dlouho prázdné, o to více bylo zapotřebí lahvičku chránit.

Náhle otřásla základy podzemního příbytku mohutná exploze. Ze stropu se sypaly úlomky kamení a zašpinily stůl. Nesčetné nádobky poskočily na stojanech, až se jejich uzávěry rozcinkaly. Ve zcela přeplněné místnosti se vše rozbouřilo.

Velkomág stál strnulý hrůzou. Otevřený kalamář tančil na místě, lehce se nahnul – a převrátil se. Kouzlo, které by tomuto osudu zabránilo, přišlo příliš pozdě, a tak se celý obsah kalamáře vylil na drahocenný pergamen. Pečlivě vykreslené znaky zmizely v záplavě černého inkoustu.

Lot-Ionan, vzteky bez sebe, se nehnul z místa. „U Palandiell, naší stvořitelky!“ vyjelo z něj a jeho laskavý pohled potemněl, neboť tušil, odkud to zemětřesení pochází. Lot-Ionan do sebe hodil zbytek koňaku, otočil se na podpatku a vyřítil se ke dveřím.

Doslova proletěl temnými chodbami podél místností a průchodů svého příbytku. Jeho zlost nad tím, že veškerá námaha byla k ničemu, rostla každým krokem.

Pln vzteku přichvátal ke dveřím do experimentální místnosti, za nimiž zaslechl podivné šelestění. Před dveřmi se shromáždil půltucet jeho fámulů a tajuplně si něco šuškali. Nikdo se neodvážil nahlédnout do místnosti.

„Ctihodný magusi,“ pozdravil ho Jolosin s hlubokou úctou. „Přišli jsme příliš pozdě! Zahlédl jsem, jak jde trpaslík do laboratoře a…“

„Z cesty!“ poručil Lot-Ionan rozezleně a uvolnil závoru na dveřích. Drahá laboratoř se podobala bitevnímu poli, na kterém se vyřádili šílení alchymisté. Ve vzduchu se volně vznášely drobné předměty, tu a tam doutnaly ohýnky. Ze zničených flakónů vytékaly drahocenné elixíry; stékaly po policích dolů a na zemi se smíchaly v páchnoucí břečku.

Viník dřepěl v rohu místnosti, schovával se za jakýsi převrácený kotel, aby se chránil před detonacemi. Prsty měl vraženy do uší, oči pevně sevřené. I přes spálené vlasy a kouřící strnisko vousů to byl nepochybně Tungdil Bolofar.

Zahřměla další rána. Modravé paprsky střílely prostorem a jen těsně maguse minuly.

„Co se tady děje?!“ zařval magus rozpálený vzteky, ale trpaslík nereagoval, protože ho jistojistě nemohl slyšet. „Tungdile Bolofare, mluvím s tebou!“ zvolal magus co nejhlasitěji.

Trpaslík se udiveně rozhlédl a spatřil vyzáblou postavu kouzelníka, který zaujal výhružný postoj. Pomalu se zvedal ze svého úkrytu.

„Ctihodný magusi, já to nebyl,“ ujišťoval a jeho oči, sršící jiskry, zamířily na Jolosina, který stál s ostatními učedníky u vchodu a předstíral překvapení.

Lot-Ionan se obrátil ke kouzelnickému učedníkovi.

„Já?“ odvětil fámulus s přehnaným údivem. „Jak bych se odtamtud dostal? Dveře byly zavřené na závoru. Sám jste to viděl.“

„Mlčte! Oba!“ zvolal Lot-Ionan. Při pohledu na ten hodně drahý nepořádek hrozilo, že ho opustí poslední zbytek sebeovládání, a to se mu nepřihodilo již deset cyklů. „Mám dost těch vašich půtek v mém dole!“ řekl popuzeně a v jeho vousu, plném skvrn od inkoustu, to jen vřelo.

Trpaslíka ani nenapadlo, že by snad měl zkrotnout, a oběma nohama se pevně rozkročil na zemi. „Já jsem nic neudělal,“ opakoval tvrdohlavě.

Kouzelník se donutil znovu nalézt klid, kterým byl tak pověstný, a posadil se na truhlu pobitou železem, ruce zkřížené na prsou.

„Dobře mě poslouchejte, vy dva. Je mi jedno, kdo tu katastrofu zapříčinil. Nenávidím, když někdo přeruší mou práci, a opakování téhle exploze, které mi zničila práci řady slunečních oběhů, ne-li dokonce celého cyklu, nemůžu už vůbec potřebovat. Takže se postarám, aby bylo na chodbách klidněji.“

„Ctihodný magusi, snad nechcete toho mrňouse odsud vypudit?“ předstíral Jolosin soucit.

„Mlč, fámule! O tvém podíle na tomhle nepořádku si ještě promluvíme, ale nejdřív bych chtěl mít u sebe doma klid. Čím dřív, tím líp.“ Podíval se na trpaslíka. „Jednomu starému příteli dlužím vrácení několika věcí.“ Tungdil dostal při těchto slovech neblahé tušení. „Ty, můj drahý duchu, který jsi ochotný mi posloužit, převezmeš tuto pochůzku místo mne. Máš hodinu čas sbalit si věci a připravit se na pochod. Až budeš hotov, přijď za mnou, pak ti ty věci dám. Buď připraven na dlouhé putování, Tungdile.“

Trpaslík se dvorně uklonil a pospíchal z místnosti. S tímto obratem událostí nepočítal. Malá procházka pěšky nepředstavovala žádný opravdový trest, jeho silné nohy ho s lehkostí ponesou po cestách a stezkách. Možná potkám nějaké trpaslíky. Takový trest si dám líbit, pomyslel si potichu.

Mág se díval za svým podsaditým pomocníkem a počkal, až zmizí, pak se obrátil k Jolosinovi. „Ty jsi chtěl Tungdilovi něco nepěkného vyvést, fámule. Znám tě až moc dobře,“ řekl mu do obličeje. „Dokud jste vy dva na jednom místě, nemám chvilku klidu. Ale chtěl bych, aby se to změnilo. Dokud se Tungdil nevrátí, budeš při škrabání brambor přemýšlet o své zlomyslnosti, a modli se k Palandiell, aby si pospíšil.“

Ústa mladého muže se otevřela k protestu.

„Pokud od tebe uslyším jedinou stížnost nebo kdyby si Frala a kuchařka v nadcházejících dnech někdy na tebe měly stěžovat, můžeš si sbalit věci a zmizet, Jolosine.“ Fámulovy čelisti se rychle sevřely. „Ach ano, a než nastoupíš do služby v kuchyni,“ magus ukázal na nepořádek v laboratoři, „tak tady uklidíš.“

Zatímco vstával, vyhnal energickým pohybem ruky ostatní učedníky ven, pak vzal z rohu koště a vtlačil ho kouzelnickému učedníkovi do ruky.

„Uděláš to samozřejmě sám a dostaneš se ven teprve, až tu bude čisto,“ rozloučil se a kráčel ke dveřím. „Čisto jako v klícce.“

Dveře se zavřely a závora hlučně zapadla do zámku.

II

Skrytá země, říše trpaslíků Druhého kmene, Beroïn,

vzimě 6233. slunečního cyklu

Gundrabur nechtěl se svými plány dělat žádná další tajemství apodal rádci zmíněný dopis. „Tumáš. Poslal mi ho Lot-Ionan Trpělivý, jak ho nazývají obyvatelé jeho kouzelné říše Ionandar.“

To jméno Balendilínovi něco říkalo. Magus žil uprostřed východní části Skryté země aměl pověst lidského mága, který dává přednost samotě. Většinu času trávil vpodzemních chodbách, kde daleko od jakéhokoliv vyrušování vymýšlel nová kouzelná zaklínadla azaříkání.

„V jeho společnosti se nachází něco velice neobvyklého: jeden trpaslík. Osamocený trpaslík,“ vysvětloval velkokrál. „V poslově dopise byla zmínka, že se sním Lot-Ionan za jakýchsi zvláštních okolností před pěknou řádkou cyklů setkal avychoval ho. Teď chce vědět, jestli toho trpaslíka některý kmen nepostrádá. Chce vypátrat jeho rodinu.“

Balendilín přelétl řádky. „Víme otom trpaslíkovi něco?“

„Celá ta záležitost je záhadná azároveň inapínavá,“ poznamenal Gundrabur. „Během posledních dvou set cyklů jsem nikdy neslyšel otom, že by některý náš klan pohřešoval nějaké dítě.“

„A teď bys chtěl toho kouzelníkova svěřence nabídnout jako uchazeče otrůn?“ domýšlel se Balendilín spochybnostmi vhlase apoložil dopis na poradní stůl. „Jak chceš stímhle uspět? Když vyrostl uDlouhých, nemá sebemenší zdání, co to je být dítětem kováře. Zklanů kmene Čtvrtých ho určitě nikdo nepodpoří aneexistují žádné důkazy otom, že knim opravdu patří.“

Velkokrál pomalu popošel kporadnímu stolu ausadil se na královské židli svého kmene, než mu nohy vypoví službu.

„To je možné,“ odvětil vysíleně. „To je možné, příteli, ale dokud tady nebude ata věc se nevysvětlí, nemůžeme trůn obsadit. Dokonce ikdyž umřu, budou nuceni čekat.“ Svážností se zadíval na svého rádce. „Jestli mě Vraccasovo kladivo srazí dříve, než ten trpaslík dorazí, bude na tobě, abys zabránil válce auchránil náš národ od škody.“

Balendilín pevně sevřel ústa. „Ty tak rychle ze země nesejdeš, výheň tvého života žhne jasně aje plná ohně, tím jsem si jist.“

„Jsi špatný lhář, jako všichni trpaslíci,“ pousmál se Gundrabur aobjal ho rukou kolem ramen. „Přesto od nynějška musíme oba dva hovořit falešným jazykem, abychom ochránili náš národ před tou nesmyslnou válkou, která by se mohla stát naším zánikem. Budeme lhát jako šotci, Balendilíne. Výjimečně nám bude zapotřebí, aby se klany nedovedly sjednotit,“ zapřísahal svého rádce. „A teď pojď. Potřebuji tvůj bdělý úsudek. Musí se nám podařit utkat znepravd pevnou síť, ve které Gandogar sBislipurem na cestě kmému trůnu uvíznou, dokud jim tu válku nevyženem zhlavy.“

Balendilín pomohl králi na nohy. Nedokázal si sice ani vnejmenším představit, že by ten plán mohl vyjít, držel však jazyk pevně za zuby.

* * *

Když se Gandogar příštího rána probudil abyl jako všichni ostatní členové družin, zastupujících své klany akmeny, povolán kpokračování rokování vjednací síni, vyrazil vdobré náladě. Počítal stím, že ho Gundrabur doporučí radě jako svého nástupce. Pak bude grémium hlasovat, atak již brzy dosedne na trůn.

Velkokrálova řeč, naplněná touhou po míru, ho rozezlila, avšak jeho hněv mezitím vyprchal. Ten stařec, který za všechna ta léta nedokázal nic, čím by se nějak výrazně zapsaldo historických análů trpaslíků, zapadne vblízké budoucnosti dobezvýznamnosti. Na umírajícího starce se nemohl hněvat.

Gandogar vstoupil do haly azaujal své místo, Bislipur si stoupl za něj. Řady se rychle plnily ostatními členy klanových delegací.

Někteří ztrpaslíků naněho vrhali povzbudivé pohledy apři tom si poklepávali na hlavice svých seker. Nemysleli to jako výhrůžku, naopak mu tím chtěli říct, že otevřeně podporují jeho válečné plány.

Příslušník jednoho klanu zkmene Druhých měl kolem krku řetízek, na kterém se houpala jakási pochybná ozdoba. Král si tu svraštělou věc prohlédl důkladněji. Jednalo se ouříznuté ucho elfa, jehož vlastnictvím se ten vyslanec chtěl pyšnit, když však byl ohlášen příchod velkokrále, spěšně skryl trofej pod zbrojí. Bylo ještě příliš brzy na to, aby vystavoval na odiv nenávist kbytostem, které jim byly svěřeny pod ochranu.

Gundrabur odpověděl tím, že pozvedl kovářské kladivo anechal ho hlasitě dopadnout na podlahu. Přítomní směli povstat aopět zaznělo hlasité řinčení.

„Tomu nevěřím!“ zvolal Gandogar hněvivě. „Je to lest.“

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

DRAMATIS PERSONAE

KNIHA PRVNÍ

PROLOG

I

II