Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Markus Heitz: Der Krieg der Zwerge

© Piper Verlag GmbH, München/Berlin 2004

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN ePub 978-80-7594-528-0

ISBN mobi 978-80-7594-529-7

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Věnováno všem těm, jimž nevelký, a přesto velkolepý národ trpaslíků přirostl k srdci.

„V bitvě u Černého skaliska jsem viděl, jak trollové skučí a jak si i ti nejtvrdší z našich bojovníků zoufají. Ale nikdy jsem neviděl trpaslíka, který by se chtěl vzdát.“

Palduríl, příslušník tělesné stráže Liútasila, knížete elfů, vládce Âlanduru

„O trpaslieciech.

Obydlie jejich nachazie sie v temnych jeskyniech v horách, jedinym ouderem sekery srazie Skretus gigantus navzdory nevelkemu vzrustu svemu, umieju vykovati nejmistrovstviejšie czepele Skrytej zemie a vyprazdnieju sudy piva tak, že nejsou pivem zmoženi. A to jsou toliko ženy trpasliekuov.

vybráno z díla „Spisovaní o národech Skryté země, vlastnostech a svéráznostech jejich“, Ústřední viransiénský archív v království Tabaîn, sepsal Magistr Folkloricum M. A. Het v roce 4299. slunečního cyklu

„Jednou přišla k jednomu trpaslíkovi Smrt a chtěla si ho odvést s sebou, trpaslík se však pevně zapřel botama o skálu, na níž stál, vzpurně nakrabatil obočí a řekl ne. Tak Smrt zase odešla.“

ústně tradovaná moudrost z jižního Sângreinu

PODĚKOVÁNÍ

Tungdilův příběh a osudy jeho přátel trpaslíků pokračují!

Po překvapivém úspěchu malého národa, ve který mnoho lidí nevěřilo, se z řad čtenářů brzy ozvalo hlasité volání po dalším pokračování. Pokračování musí splňovat podmínku, aby neopakovalo věci již známé a aby bylo přinejmenším stejně dobré jako předchozí dílo. Navíc jsem chtěl docílit toho, aby „Válka trpaslíků“ něco řekla i těm čtenářkám a čtenářům, kteří nečetli předcházející román „Trpaslíci“. Takže jsem se nyní koncentroval na naznačený motiv mezi trpasličími kmeny, přitom jsem však nezapomněl na prorokované nebezpečí ze západu. Teď je ta správná chvíle, abychom si řekli: následující děj bude ještě trpasličtější! A absolutně nepředvídatelný…

Můj dík patří lektorce Angele Kuepperové a lidem, kteří tento příběh četli jako první: Nicole Schuhmacherová, Sonja Rütherová, Meike Seweringová, Tanja Karmannová a Dr. Patrick Müller. V neposlední řadě je nutno uvést nakladatelství Piper Verlag, které prokázalo, že má pro trpaslíky pochopení.

Markus Heitz, červenec 2004

DRAMATIS PERSONAE

Kmeny trpaslíků

PRVNÍ

Xamtys II. Vzdorohlavá z klanu Vzdorohlavých z Prvního, Borengarova kmene, nazývaného též jen „První“, královna

Gufgar Kovadlina z klanu Železných hřebů, královnin zástupce

Balyndis Železný prst z klanu Železných prstů, kovářka

Bulingar Železný prst, její otec

Glaïmbar Ostrá čepel z klanu Lamželezů, válečník

Fyrna Šlechetná z klanu Objevitelů železa, posel

Beldobin Kovadlina z klanu Železných hřebů, posel

DRUZÍ

Balendilín Jednoruký z klanu Silnoprstých z Druhého, Beroïnova kmene, nazývaného též jen „Druzí“, král Druhých

Boïndil Dvojčepel, zvaný též Pruďas, a Boëndal Páka z klanu Vrhačů seker, bojovníci a dvojčata

TŘETÍ

Tungdil Zlatoruký, válečník a učenec

Lorimbas Ocelové srdce z klanu Drtičů kamene z Třetího, Lorimburova kmene, nazývaného též jen „Třetí“, král Třetích

Romo Ocelové srdce, synovec krále Lorimbase a válečník

Salfalur Štítolam z klanu Krvavookých, válečný mistr

Theogil Tvrdoruký z klanu Tvrdoraných, hlídač

ČTVRTÍ

Gandogar Stříbrovous z klanu Stříbrovousů ze Čtvrtého, Goïmdilova kmene, nazývaného též jen „Čtvrtí“, král Čtvrtých a velkokrál trpasličích kmenů

SVOBODNÍ TRPASLÍCI

Gemmil Mozolnatá pěst, král Svobodných

Sanda Ohnivá, královna a válečná velitelka Svobodných

Myrmianda Alabastrová, chirurga

Bramdal Mistrovské ostří, popravčí

Lidé

Andôkai Bouřlivá, maga

Djerůn, tělesný strážce Andôkai

Neuvěřitelný Rodario, mim

Furgas, magistr technicus

Narmora, společnice Rodaria a herečka

Dorsa, její dcera

Rosild, chůva

Princ Mallen z Ida, panovník v království Idoslân

Král Belletain, panovník v království Urgon

Král Bruron, panovník v království Gauragar

Královna Umilante, panovnice v království Sangreîn

Královna Wey IV., panovnice v království Weyurn

Královna Isika, panovnice v království Rân Ribastur

Král Nate, panovník v království Tabaîn

Truk Elius, úředník

Hosjep, truhlář

Aspila, žena z Gastingy

Ertil, kramář z Poristy

Lirkim, žena v Poristě

Nufa, Nudinova/Nôd’onnova fámula

Vallasin, hejtman Belletainovy armády

Ostatní

Ondori, alfka z Dsôn Balsuru, říše alfů

Estugon, alf

Liútasil, kníže z říše elfů Âlandur

Ushnotz, skřetí kníže ze skřetí říše Toboribor

Runshak, Ushnotzův důvěrník

KNIHA PRVNÍ

PROLOG

Skrytá země, na východě říše Prvních,
6235. sluneční cyklus, konec zimy

Vločky sněhu neklidně vířily vzduchem. Jako opilí tanečníci se snášely z oblohy dolů na Rudé hory. Jak se větru zamanulo, tak se usazovaly na svazích, kde jako jedna velká ledová společnost zahalovaly skály bílým závojem.

Mraky setřepávaly svůj náklad k zemi již několik oběhů slunce. Množství, které se nashromáždilo na šikmých hranách skal, by stačilo na zasypání deseti na sobě stojících trpaslíků.

Boëndal Páka z klanu Vrhačů seker z Druhého, Beroïnova kmene stál na druhé nejvyšší ze všech devíti věží a díval se k východu. Před mrazem ho chránila tlustá vrstva kožešin na kroužkové košili.

Před ním se rozprostíral Východní Železník, pevnost potomků Borengara, prvního kováře národa trpaslíků. Dvojité hradby před skalnatými stěnami hor připomínaly obrovské závory. Osm z devíti impozantních věží bylo zasazeno do hradeb a v závratné výši navzájem dodatečně propojeno mosty. Nejvyšší věž Železníka však stála osamoceně za druhou hradbou. Z ní vedl široký most k jedinému vstupu do nitra hory a do říše Prvních. Na západní straně Rudých hor se vypínal obdobně konstruovaný sesterský hrad Západní Železník, nepřekonatelná překážka pro všechny nestvůry, které se hrnuly do Skryté země.

Proklaté čekání! Trpaslík, ubytovaný v pevnosti jako host, potlačil zívnutí. Přestože byl pohled na sníh, který se za jasných nocí v měsíčním světle všude leskl, více než překrásný, nepřinášel mu rozptýlení, a nadto v sobě skrýval netušená nebezpečí. Strážní věže, ochozy a mosty u vchodu do říše Prvních museli trpaslíci neustále zbavovat bílého nánosu. Sníh zatěžoval stavby, kterým hrozilo, že se pod několikatunovou tíhou zřítí. Stavitelé hradeb počítali se silou útočících trollů, s průrazností přilétajících kamenných koulí i s titánskými beranidly, ale že by někdy mohlo napadnout tolik sněhu, na to nepomysleli.

„Žene se to ze západu,“ prohodil jeden z bdělých hlídajících trpaslíků a rozladěně se zahleděl na oblohu. Jeho dech se v chladu měnil na obláčky a hustý tmavohnědý knír mu pod nosem pokryla vrstva jinovatky. Odfrkl si, popadl džbán a ponořil ho do nezakrytého kotle s kořeněným pivem, pod kterým trpaslíci uhlím udržovali mírný oheň. Tímto způsobem pivo zahřívali tak, aby se z něho neodpařil alkohol.

Trpaslík na jeden zátah vyprázdnil korbel a hlasitě si odříhl, pak džbán znovu naplnil a podal ho Boëndalovi. „A přitom ze západu taková slota ještě nikdy nepřišla. Vždycky chodí ze severu.“

Boëndal nabídnutý pohár s radostí přijal, za takových nocí, jako byla ta dnešní, vyháněl silný zkvašený mok chlad z vnitřností. Kroužky v kroužkové košili, kterou měl přehozenou přes koženou halenu, na sebe s cinkáním narážely. Rány v zádech ho při každém pohybu pořád ještě bolely, i když se hojily dobře. Sevřel ústa.

„Ujde to?“ otázal se druhý trpaslík ustaraně. „Slyšel jsem, že rány, které způsobí alfové a jejich šípy, zvlášť bolí.“

„Ujde to,“ odpověděl Boëndal. „Bolesti mi neustále připomínají, jak blízko při mně stál náš bůh Vraccas, když mě ty dva šípy zasáhly.“ Pamatoval si to přesně. Po dlouhé cestě přes celou Skrytou zemi přijížděl se svými přáteli k Východnímu Železníku, když je nečekaně začali ostřelovat šípy alfové. On to odnesl nejhůř, okřídlené šípy mu prorazily zbroj a krev se z něho řinula proudem…

„Za svůj život ale samozřejmě vděčím také vám, protože jste se nás ujali a postarali jste se o mě,“ dodal. „Ty jsi už někdy bojoval s nějakým alfem?“ zeptal se po chvilce.

„Ne. Až doposud jsme museli průchod bránit jenom proti skřetům a obrům,“ odpověděl trpaslík. „Ti alfové prý vypadají stejně jako šikmouší, je to pravda?“

Boëndal přikývl. „Na vlas stejně. Urostlí, štíhlí, rychlí, navíc ale ještě i zákeřní.“

„Škoda, že jsme je nezabili. Oni těm tvým kamarádům jejich poslání nijak neulehčí.“ Trpaslík se podíval k severovýchodu, tam, kde ležela naděje Skryté země: Dračí dech – mimořádně žhavá výheň, v níž měla být vykována zbraň proti zlu ve Skryté zemi.

„Však on to Tungdil zvládne,“ pronesl Boëndal s neochvějným přesvědčením. „Můj bratr Boïndil a ostatní trpaslíci vykovají spolu s ním čepel, která zlo úplně rozdrtí.“

„O té legendární sekeře, o Ohnivé čepeli, kterou tam chtějí ukout, jsem už slyšel,“ dal se trpaslík znovu do řeči. „Myslíš si, že toho zrádce Nôd’onna opravdu připraví o život? Vždyť ten čaroděj vládne ohromnou kouzelnou mocí, ne?“ Ve strážcově hlasu zaznívaly pochybnosti, které nebylo možné přeslechnout.

„Nedělej si starosti. V jednom starém spise stojí psáno, že ostří Ohnivé čepele projde masem a kostmi živého tvora a pak zasáhne a zničí démonickou bytost, která se skrývá v jeho nitru. Všechno, co ten dotyčný napáchal, se pak obrátí zpátky k dobrému. My úkol splníme.“ Boëndal upil kořeněného piva a dopřával si radost z tepla, které se mu šířilo tělem. „Přišly nějaké novinky od královny Xamtys?“ zeptal se nakonec, protože věčné čekání bylo prostě k nevydržení.

Panovnice Prvních vyrazila s malou armádou trpaslíků tunely, které pod zemí navzájem spojovaly říše trpasličích kmenů. Vynalézaví inženýři v nich kdysi dávno položili koleje, po nichž jezdily důlní vozíky – důkladně promyšlený systém stoupání a příkrých klesání trpaslíkům umožňoval, aby se hbitě a plynule přemísťovali pod zemí z jednoho místa na druhé.

„U Vraccase, co bych za to dal, kdybych věděl, kde je,“ zabručel trpaslík držící hlídku a pravou rukou si pohrával s pramínkem vousů. „Královna vyrazila k jednání a teď musí ostatním kmenům pomáhat v bitvě proti Nôd’onnovým hordám. Od té doby nikdo z nás neví, kam se s našimi bojovníky poděla.“ Levá ruka volně spočívala na hrazení věže. „Není nic horšího, než když musíme takhle čekat.“ Sklouzl pohledem na Boëndala. „Ale komu to povídám? Vždycky když jsem na stráži, vidím tě tady nahoře. Ve dne v noci. Copak ty nikdy nespíš?“

Boëndal prolil zbytek piva hrdlem. „Jak můžu spát, když jsou moji společníci vystaveni takovému nebezpečí?“ Vrátil trpaslíkovi jeho džbán. „Děkuju ti za pití. Dodalo mi teplo i sílu.“

Upravil si kožešinu na těle a znovu obrátil pohled k jednotvárné bílé krajině pod sebou. Upřeně sledoval soutěsku představující přístup k pevnosti Železník a tiše se modlil k bohu Vraccasovi, aby tam dole dohlížel na jeho bratra a všechny ostatní, kteří spolu s ním vytáhli porazit zlo.

Je to to největší dobrodružství, jaké může trpaslík zažít, a já u něho nejsem, pomyslel si a cítil přitom nesmírnou lítost. Rány, které mu šípy způsobily, a ztráta krve ho na dlouho přinutily ležet na lůžku. Teď už bylo příliš pozdě na to, aby se za nimi vydal, nedokázal by je dohnat.

On i jeho ničivá zbraň, vraní zobák, budou jeho přátelům v boji chybět. Vraccasi, ty jsi měl určitě něco za lubem, když jsi mě nechal u Prvních. Široké ruce se sevřely v pěst. Ale stejně bych byl raději tam, kde je můj bratr.

Boëndal přivřel víčka, aby si před očima vybavil tváře přátel.

Objevil se tam Bavragor Perlík z kmene Druhých, zpívající a věčně popíjející kameník s páskou přes jedno oko, který se s nesmírnou drzostí vetřel do jejich skupinky, i Goïmgar Třpytovous, spíše útlý trpaslík z kmene Čtvrtých, ustrašený brusič diamantů, jehož kníry a vousy se neustále třpytily a zářily díky diamantovému prachu, který se v nich usadil během nesčetných cyklů, strávených nad brusnou lavicí. Viděl před sebou Tungdila, srdnatého hnědovlasého trpaslíka s krátkým vousem, který teprve musel prokázat, že je jejich opravdovým vůdcem. S ním ho spojovalo zvlášť pevné přátelství, s bratrem se považovali za Tungdilovy kmotry, protože Tungdil toho o skutečném světě trpaslíků věděl velice málo. Kovářku Balyndis Železný prst z kmene Prvních viděl jen velice krátce, o té nevěděl prakticky vůbec nic. A nakonec tu byl jeho bojovný, vznětlivý bratr, jeho dvojče Boïndil, kterému říkali Pruďas. Byl svalnatý a podsaditý, černé vlasy si na bocích vyholoval a vzadu je splétal do hustého copu, který mu sahal až ke kolenům. Druzí trpaslíci si často mysleli, že je trochu šílený. Jeho horká krev a ohnivá výheň života byly pro něj prokletím, a zároveň i výhodou.

Boëndal otevřel oči. Bratr je ochrání před všemi nepřáteli, kteří se jim postaví do cesty. Vraccasi, dopřej mu své požehnání.

Přes hlasité šumění větru, který se zachytával o výklenky hradeb a výběžky skal a zpíval si přitom svou vlastní píseň, zaslechl řinčení kroužkové košile. Někdo se ve velkém spěchu blížil k jejich strážní věži.

Boëndal otočil hlavu a uviděl, že k nim po ochozu přibíhá posel. Ztěžka dýchal, podle všeho nahoru po schodech přímo vyběhl, aby jim co nejrychleji oznámil nejnovější zprávu.

„Dokázali jsme to!“ překřičel sněhovou vánici, v jeho slovech zaznívala radost i pýcha. „Právě jsme dostali zprávu: vojsko Prvních a Čtvrtých spolu s lidmi a elfy zvítězilo u Černého skaliska nad Nôd’onnem!“

Strážní se rozčíleně shlukli kolem posla a samým nadšením nad tou dobrou zprávou opustili svá stanoviště. „Skrytá země se zbavila kouzla démona, který k nám přivedl Mrtvou zemi!“ Posel se pátravě rozhlédl kolem sebe a uviděl, že Boëndal stojí uprostřed jejich hloučku. „Mám ti vyřídit, že Tungdil a tvůj bratr jsou na cestě sem a chtějí si tě tady vyzvednout. Mají namířeno do říše Pátých, do které chtějí přivést nový život.“

Boëndal se tomu nedokázal ubránit, oči se mu zalily slzami úlevy. Opřel se o zeď a vyslal tichou modlitbu k Vraccasovi, v níž mu celým srdcem poděkoval za úspěch jejich výpravy. Pak popošel ke kotli s kouřícím pivem, ze stojanu vedle ohniště si vzal jeden džbánek a naplnil ho.

„Na zdar našeho národa!“ zvolal šťastně. Ostatní trpaslíci se připojili k jeho volání, načepovali si pivo a poslední strážce bujaře popadl celý těžký kotel, aby z něho dopil i ten poslední zbytek a aby ani kapka nepřišla nazmar. „My jsme děti kováře a rozdrtíme všechno, co Tion ve své podlosti vrhne proti Skryté zemi!“

Na souhlas zabušili zbraněmi o kámen, navzájem si přiťukli a džbány vyprázdnili.

Posel se ušklíbl. „Začínáte s oslavama hodně brzo. Královna prý prohlásila, že až se vrátí, nebudeme tři oběhy dělat nic jinýho než narážet sudy a chodit od hostiny k hostině.“

„Tomu říkám pořádný slovo,“ zavýskl trpaslík, se kterým se Boëndal předtím bavil. „A ty se konečně budeš moct vyspat,“ dodal a mrkl na dvojče. „Tvůj bratr je v pořádku, jak jsi právě sám slyšel.“

S tím, jak získal jistotu, přišla na Boëndala najednou únava. Náhle cítil, jak mu na ramenou leží celé centy tíhy, které ho tlačí k zemi a přímo nutí zalehnout na lože. „To ano,“ pousmál se. „Teď si můžu jít lehnout.“ Obrátil se a naposledy se podíval k východu, kde, jak tušil, někde je i jeho bratr. „Všechna ta námaha, bolesti a strádání, které musel Tungdil spolu s ostatními protrpět, se nakonec vyplatily.“ Zhluboka se nadechl chladného vzduchu, který najednou voněl ještě čistěji, ještě lépe než předtím. „Nedokážu to vůbec pochopit, přestože jsem nikdy nepochyboval o tom, že vyhrajeme.“

Strážný kývl na souhlas. „Je to, jako když celé cykly bojuješ proti drakovi, abys ho vyhnal z hor, a pak se ti to povede. Jeden samým štěstím neví, co dělat.“ Opřel se o zeď a usmál se. „Kromě toho, že to pořádně oslaví, samozřejmě.“

Boëndal chvíli mlčel. „Jak to bude ve Skryté zemi vypadat dál?“ zeptal se nakonec. „Zažijeme novou dobu přátelství mezi našimi národy? Když dokonce i elfové bojují na naší straně, nevypadá to s usmířením špatně. Spor mezi námi a jimi by pomalu mohl zmizet ze světa.“

Strážný protáhl vousatý obličej a poškrábal se na nose. „To spíš sežerou zajíci lišku,“ prohodil s pramalou důvěrou.

„Z přátelství vyrůstá ještě větší síla,“ trvalo dvojče s železnou vůlí na svém. „Abych řekl, co si doopravdy myslím, tak nevěřím, že se s tím Tion smíří. Zlo, které ohrožuje naši vlast, má více podob než jen Nôd’onna.“ Ušklíbl se na svého souseda. „Nikdo přece nechce, abys nechal šikmouchý bydlet u sebe. To bych neudělal ani já. Jde o to, abychom spolu mluvili, abychom se pravidelně setkávali. O nic víc.“

Trpaslík si říhl a odplivl si podél zdi. Plivanec se ještě v letu proměnil v kus ledu a zmizel v nánosu sněhu na střeše věže, stojící pod zdí. „No jo,“ souhlasil, ovšem bez kapky přesvědčení v hlase. „To ať dělá velkokrál. Já si stejně myslím, že elfové jsou strašně…“

„Namyšlení? Hezcí?“ napovídal mu Boëndal.

„Zženštilí.“ Strážný přišel na to správné slovo, které hledal, a vypadal spokojeně. „Jsou zženštilí. A ani ta jejich kultura, který si lidi tak hrozně moc váží, ani jejich jemnocit je před alfama nedokázaly zachránit.“ Udeřil Boëndala po rameni. „Nás náš bůh vytesal z kamene a nejsme ani trochu zženštilí. Nejspíš jsme je v tý bitvě u Černýho skaliska zachránili před zánikem.“

Boëndal mu chtěl odpovědět, ale právě v té chvíli cosi zahlédl. Mezi vločkami sněhu se mihla padající hvězda, v průměru nebyla větší než obyčejná mince. Její zářivá stopa se táhla od východu k západu a mířila přímo k nim.

„Podívej se tam!“ upozornil druhého trpaslíka. Ohon hvězdy se měnil z bílé na červenou, čím více se k nim hvězda blížila. Najednou vzplála jasně rudou barvou a celá se rozprskla. Zůstaly po ní tmavě červené tečky, které zvolna pohasínaly.

Boëndal maně pomyslel na kapky krve.

„Bylo to dobrý, nebo špatný znamení?“ zeptal se ho strážný nejistě.

„Nezasáhla nás,“ konstatoval Boëndal suše, „a proto bych řekl, že to bylo dobré znamení. Možná nějaká jiskřička z Vraccasovy výhně, který nám tím…“

V tom se objevilo druhé padající nebeské těleso. I to vystřelilo se zasyčením k západu a zvolna klesalo k zemi, ale nepohasínalo.

„U Vraccase,“ zakoktal Boëndalův soused a nevědomky uchopil pevněji svůj štít, jako kdyby mu ten tenký, železem pobitý kus dřeva mohl poskytnout ochranu proti nebeské síle. „Seš si jistý, že to je jiskra z Věčný kovárny, že to není nějaká Tionova pomsta?“

„Vraccas ať je při nás! To je jedna z hvězd,“ zaslechli, jak rozčíleně křičí nějaký jiný trpaslík. „Vytrhla se ze svýho místa na obloze!“

„Nebo je to spící slunko! Zřítilo se ze svý kolíbky, kde v noci spává, a ještě se neprobudilo!“ usuzoval další trpaslík ustaraně. „Probuďte ho, aby zase vystoupalo nahoru!“ Pevně udeřil do štítu, jen to zařinčelo.

Jestli měla padající hvězda zpočátku velikost mince, brzy nabobtnala do rozměrů plně nacpaného koženého batohu a rostla dál a dál, až by k jejímu popisu nestačily ani hořící lopatky větrného mlýna.

Hvězda s jekotem a řevem prorazila přikrývku mraků, táhla za sebou tmavě rudý ohon, který zahalil okolí – věže, tváře trpaslíků – prazvláštním pološerem. Žár, který z ní vycházel, proměnil vločky sněhu, které ještě před chvílí vesele tančily vzduchem, na kapky deště. Na místech, kam dopadly, se okamžitě proměnily v led.

Během několika málo okamžiků byly ochozy, mosty a schodiště potaženy tlustým, průhledným pancířem.

„Skryjte se!“ vykřikl Boëndal a vrhl se na kamennou podlahu věže. Ozvalo se zapraskání, protože led, který se mu vytvořil na helmě a dál se šířil po zádech, při trpaslíkově prudkém pohybu popraskal.

Boëndal klouzal po břiše po zmrzlé podlaze a zachytil se o stojan na nádobí vedle ohniště. Rány v zádech se s bolestivými stahy vzpíraly proti všemu, co po nich požadoval, trpaslík však jen pevně stiskl zuby a vztekle zabručel.

Trpaslíci na cimbuří i ti, kteří stáli poblíž, zčásti následovali jeho příkladu, zčásti je však nezvyklé dění upoutalo natolik, že nebyli schopni pohybu a strnulí děsem pouze sledovali s otevřenou pusou, co se na ně řítí. Někteří další zase bez ustání bušili do štítů a stále ještě doufali, že vidí spící slunce a že se jim je podaří vzbudit.

Padající hvězda, ze které bez ustání odlétávaly jiskry, se jim s rachotem protáhla nad hlavami a její dunění trpaslíky úplně ohlušilo. Boëndalovy obavy, že by mohla dopadnout doprostřed jejich pevnosti, se naštěstí nenaplnily. Hvězda místo toho zmizela za vrcholky Rudých hor.

Tím však nebylo nebezpečí zažehnáno.

Ze zářícího ohonu pršely na zem rozžhavené úlomky, které by pod sebou hravě pohřbily lidské obydlí. Nejprve zazněl dlouhý, táhlý hvizd, po něm následovalo prásknutí a po každé ráně se země zatřásla jako trýzněné zvíře. Tu a tam vytryskl bílý sníh desítky kroků vysoko k černé noční obloze. Vzduch se rozechvěl neutuchajícím syčením. Sníh, který se v mžiku měnil v páru, vytvářel obrovité bubliny mlhy. Vlhké výpary zahalovaly trpaslíky do svého závoje a znemožňovaly jim výhled.

„Zpátky!“ nařídil Boëndal, který pochopil, že věže a zdi neodolají střelám, které po nich příroda vrhá. „Utíkejte dovnitř do hory, tam budeme v bezpečí!“ S pomocí stojanu u ohniště se zvedal a okamžitě k němu přiběhl jeden trpaslík, aby mu pomohl vstát.

Dvojče ztratilo v páchnoucí mlze orientaci. Jeho průvodce naštěstí věděl, kam mají zamířit. Na zmrzlé zemi nejednou uklouzli a spadli, až zůstali na všech čtyřech, zasekávali sekeru do ledu a pomocí topůrka se přitahovali o kus dál dopředu. „Musíme…“

Pronikavý hvizd přímo nad jejich hlavami mohl znamenat pouze jediné: úlomky hvězdy dopadnou každým okamžikem přímo mezi věže a zdi.

Boëndal neměl dokonce ani čas vydat nové rozkazy. Obloha se v mžiku rozzářila odpornou oranžovou barvou, hra světel se stupňovala až na špinavě rudou, to vše bylo doprovázené již známým ohlušujícím rachotem.

Vraccasi, stůj při nás! Boëndal měl pocit, že z oblohy k zemi vystřelil rozžhavený kus železa. V příštím okamžiku roztříštil úlomek hvězdy masivní spojovací most, vedoucí k věži před nimi. Výkřiky nešťastníků, které strhl na smrt, skoro nebyly slyšet. Kvůli mlžnému oparu nebyli schopni zjistit, jakou škodu úlomek dole pod nimi napáchal.

„Všichni dolů z věže!“ vykřikl Boëndal s pohledem upřeným na místo, kde se před nimi most rozlomil, a přál si, aby se mu vrátila stará pohyblivost. Ty prokleté rány omezovaly jeho obratnost. „Běžte severní chodbou!“

Kámen se jim pod nohama zatřásl, stavba, která se dlouhé cykly tyčila do výše, se zakymácela jako rákosí v bouři, žula sténala a skřípěla a místy se z ní odlamovaly malé úlomky, neboť zdivo již déle nedokázalo odolat vnitřnímu pnutí.

Ostřelování dále pokračovalo. Trpaslíci se severní chodbou probojovávali na ochoz pozorovatelny u nejvyšší z devíti věží. Na něm klouzali podél stěny, až se dostali k širokému samonosnému obloukovému mostu, vetknutému do skalní stěny. Ten most představoval jediný přístup do bezpečí uvnitř hory.

Napravo a nalevo od mostu je provázela hloubka dvou set kroků. Bičující poryvy větru odháněly cáry mlhy a umožňovaly jim pohled na spásné portály na druhé straně. Za nimi čekala velká hala.

„Tam, podívejte se!“ upozornil je zděšeně jeden trpaslík na pohled, který před nimi odkryl ustupující mlžný závoj.

Hrdá pevnost Železník ležela z větší části v troskách.

Z devíti skvostných věží stály už jen čtyři, ty zbývající popraskaly a zřítily se, byly zčásti nebo úplně zničené zásahy a trčely vzhůru jako bídné pahýly kdysi zdravých zubů. V tlustých zdech a hradbách, které mistrovské ruce trpaslíků vyrazily ze skály, se objevily průrvy, kterými by bez potíží prošla smečka trollů.

„Nestůjte!“ Boëndal je popoháněl vpřed. „Všechno zase znovu postavíme, ale nejdříve se musíme dostat do bezpečí, jinak nezůstane nikdo, kdo by se postaral o památku našich předků,“ napomínal je. „Hněte sebou!“

Zrovna když došlápli těžkýma botama na most, zaslechli tupé dunění, jako kdyby někde v dálce zahřmělo. Hned poté se jim země pod nohama znovu zachvěla.

Tentokrát to však nebyl onen známý otřes, který doprovázel dopady úlomků hvězdy na zem, ale hluboké zachvění, které zachvátilo úplně všechno, hradby včetně trpaslíků, věže, a dokonce i svahy, soutěsky a vrcholy Rudých hor.

Této titánské síle nedokázalo odolat zhola nic.

Většina trpaslíků ztratila pevnou půdu pod nohama a spadla. Kroužkové košile řinčely, sekery poskakovaly v úchytech nahoru dolů, helmy se s rámusem kutálely po zemi. Další dvě věže se s mohutným hřmotem zřítily dolů. Nad trosky se vznesla oblaka prachu.

To byla ta padající hvězda! Dopadla na zem, usuzoval Boëndal s ohledem na tlakovou vlnu, která prošla jinak tak neotřesitelnými horami. Nedokázal si představit, jaké účinky měly tyto otřesy na příbytky Prvních, kolik bylo mezi trpaslíky obětí a kolik zraněných.

Dunění doznělo, otřesy postupně slábly a nakonec zcela ustaly. Přesto se trpaslíci skoro neodvažovali dýchat a napjatě čekali, co bude následovat.

Jejich hrdla dráždil sžíravý zápach, mísil se s prachem z poničených staveb a s kouřem z doutnajících ohňů, které začínaly plát mezi troskami.

Jakmile umírající nebeské těleso zmizelo, zmizel i žár, začalo znovu sněžit, jako by se nic nestalo. Šířící se ticho předstíralo pokoj, byl to však klid po bouři. Smrt si odnesla bohatou žeň a zanechala za sebou hotovou spoušť.

„U Vraccase,“ zanaříkal Boëndalův pomocník žalostně jako trpasličí dítě.

Boëndal ho velice dobře chápal. Jeho lid se bez váhání vrhal do boje proti největší přesile a životy chránil průsmyky ve Skrytých horách. Jejich sekery a kladiva si to rozdávaly s těmi nejodpornějšími nestvůrami, jaké proti nim zlo vyslalo, ale s takovým protivníkem museli neodvratně prohrát. „Když spadne hvězda, nikdo ji nezadrží. Dokonce ani bohové, jak jsi právě viděl,“ utěšoval ho.

Pohled přes okraj mostu Boëndalovi ukázal, že spodní část deváté věže je silně poškozena. Procházely jí trhliny o šířce natažené paže a s tichým praskáním se dále rozšiřovaly. „Rychle na druhou stranu, než se za námi ta věž zhroutí a strhne nás s sebou do hlubin!“ Co nejrychleji začal přecházet most a hrstka trpaslíků z kmene Prvních ho následovala.

Když byl uprostřed mostu, udeřila ho do krku velká sněhová koule. Boëndal se otřásl, velice ho rozzlobilo, že se některý z trpaslíků právě teď chová jako malé děcko a chce se koulovat.

Při druhém zásahu, při kterém mu levé rameno pokryl bílý prach, se podrážděně otočil. Řekne tomu vtipálkovi pěkně od plic, co si o tom myslí! „Kdo z vás…“

Uprostřed věty ho noční obloha zasypala hustou bílou záplavou, a nejen jeho, i most a ostatní trpaslíky. Boëndal musel několikrát zamžikat očima, než si dokázal ty pořád větší sněhové koule a stále hlasitější hluk někam zařadit.

Na nepřístojném sněhovém útoku nenesl vinu žádný z jeho průvodců. Sněhovými koulemi se do něho strefovaly Rudé hory!

Když se Boëndal otočil ke skalní stěně, srdce mu zděšením poskočilo. Ačkoliv bylo místo dopadu hvězdy na zem od nich určitě hodně mil vzdálené, vyvolal její pád něco, co se mohlo přihodit jenom na povrchu. On takových případů zažil během hlídek v Šedých horách celé stovky: ze svahů se do údolí řítila Bílá smrt! Nahoře, těsně pod vrcholem, ji ta hvězda ledovým deštěm a otřesy posadila na koně. Teď se Bílá smrt hnala k nim po celé šířce skalní stěny a strhávala s sebou vše, co jí stálo v cestě.

Rozvířené masy sněhu se valily dolů jako vodopád. Cokoliv se jim stavělo na odpor, ať už člověk nebo nějaká věc, se stalo jejich kořistí, sníh to rozdrtil, strhl, zatlačil dolů do údolí, udusil.

„Utíkejte!“ Boëndalovy nohy se daly samy od sebe do pohybu. Znovu na ledě uklouzl, někdo ho lapil za cop a vytáhl nahoru. Dva trpaslíci ho popadli v podpaží a táhli dopředu. Všichni spíš vrávorali a klouzali, než utíkali. Jejich statečných srdcí se zmocnil strach.

Několik kroků před portálem, který někdo právě otevřel, je Bílá smrt dostihla.

Triumfálně se vyřítila ze skalního převisu a vrhla se na ně jako hladová šelma. Se hřměním a burácením se jich zmocnila svým ledovým tělem a svrhla je z mostu dolů.

Slova, která měl Boëndal na rtech, se v tom dunění ztratila. Jeho ústa se naplnila sněhem, bezmocně máchal rukama, až nahmatal jakýsi štít, kterého se chytil jako tonoucí kousku dřeva.

Padal hluboko a rychle, to mu prozradil žaludek, když se mu prudce stahoval. Bílá hradba kolem něho mu nedala sebemenší možnost orientovat se a objemný štít se choval jako lopata a stahoval ho níž a níž.

Bílá smrt se jím brzy nasytila. Navršila kolem něho spoustu sněhu, který mu mocně stlačoval tělo a obíral ho o vzduch k dýchání.

Trpaslík nakonec ztratil vědomí. Jeho rozum odplul do temnot a duše se připravovala na vstup do Vraccasovy Věčné kovárny, kde bude aspoň teplo.

I

Skrytá země, království Gauragar, 300 mil na sever od Černého skaliska,
6235. sluneční cyklus, konec zimy

Kapka potu se prodírala mastnými vlasy na čele a hledala si další cestu lojem, zaneseným špínou a sazemi, který na mnoha místech pokrýval zelenokožcův obličej vrstvou tlustou jako nůž. Sklouzla po hřbetě nosu a skápla na horní ret, kde ji žádostivě olízl černý jazyk. Odporná ústa přerývaně dýchala, vyčnívaly z nich pomalované tesáky, dokazující, že jejich majitel je vysoce postaveným náčelníkem. Široké čelisti se rozevřely.

„Runshaku!“ přivolal Ushnotz řevem podřízeného.

Velitel houfu tryskem oběhl kolonu pochodujících skřetů, až dorazil k supícímu knížeti, který se zastavil na pahorku, kousek stranou od celého zástupu.

Od bitvy u Černého skaliska, ve které podlehli armádám lidí, elfů a trpaslíků, se skřeti ve spěchu stahovali na sever. Mířili do Šedých hor a dále ke vstupu do Kamenné brány. 850 vražedných mil, než dorazí do své nové říše.

Ale ze všeho nejdřív museli odstranit protivníky přímo před sebou.

Runshak vyběhl nahoru na kopeček a zastavil se vedle Ushnotze, který před časem nazýval velkou část skřetí říše Toboribor, ležící daleko na jihu země, svou vlastní říší. „Už jsme je dohonili?“

„Podívej se,“ pokynul mu Ushnotz a ukázal na nížinu, rozkládající se mezi jemně zvlněnými pahorky Gauragaru. Měla v průměru dobré půldruhé míle, tající voda stékající z vrchoviny zanechala za sebou v zemi úzké rýhy, které při pohledu shora vypadaly jako tmavé čáry. Odváděly vodu k severnímu okraji nížiny, kde vsákla do země. Plocha, porostlá zelenou trávou a několika bezlistými keříky, neskýtala žádnou ochranu proti větru. Nebo proti nepříteli.

Dole se hemžily černé flíčky, které oživily tento kdysi nedotčený kus země.

Runshak odhadoval, že jich celkem může být více než dva tisíce. Chovali se, jako by byli v naprostém bezpečí, rozbili tábor, a dokonce pomocí dřeva, které se tu a tam povalovalo na zemi, rozdělali několik ohňů, z nichž stoupaly k průzračné obloze daleko viditelné oblaky kouře.

Ushnotz přiložil ruku k širokému čelnímu plátu, aby si chránil oči před pronikavými slunečními paprsky, a pozorně si ty flíčky prohlížel. Ti větší byli skřeti a ti drobnější jejich menší příbuzní, goblini. Silou a postavou za skřety daleko zaostávali, byli ale mnohem hbitější a pohyblivější. Byli však také zbabělí, a to se jim občas muselo vyhnat z těla několika ranami. „Skřeti ze severu a goblini. Ti pitomci se našli a blbost se spolčila dohromady,“ zavrčel opovržlivě. Nôd’onn je sem všechny dovlekl, když dával dohromady obrovskou armádu pro boj s lidmi. Vyhnaný toboriborský kníže však u Černého skaliska brzy zjistil, že skřeti ze severu jsou v boji moc divocí a nemohou se z nich stát dobří válečníci. Chovali se jako vlci lační kořisti, zatímco jeho vlastní skřeti byli poslušní, ale neméně úderní a dokonale zkrocení psi. A goblini se nehodili prostě na nic…

„Řekni mým vojákům, aby se připravili. Zaútočíme na ně, hned jak si nacpou panděra a budou se líně povalovat u ohňů.“

Runshak přikývl a sklouzl ze svahu dolů, přitom hrdelním hlasem křičel rozkazy, které velitelé čet neméně hlasitě opakovali. Zakrátko zařinčely zbroje a pláty pancířů se třely jeden o druhý, mohutný zástup pěti tisíc skřetů se dělil na menší jednotky. Lučištníci zamířili dozadu, skřeti s kopími a oštěpy dopředu.

Skřetí kníže sledoval přípravy s velkou spokojeností, odulé, černé rty se stáhly do úšklebku a odhalily pomalované tesáky v plné kráse. Líbilo se mu, co vidí. Z hrdla mu uniklo hluboké, tiché zavrčení.

Zhluboka se nadechl a vyrazil ohlušující řev. Dupot nohou okamžitě ustal a zavládl naprostý klid.

„Nôd’onn nedodržel slib a úplně se na nás vybodl. Rudokrví si myslí, že jsme na jihu, ale my táhnem na sever a tam si vytvoříme novou říši,“ oznámil skřetům jejich kníže. S obrazem nové vlasti před očima se vrhnou do boje vší silou, navzdory útrapám usilovného pochodu. Vytasil zubatý meč a ukázal jím na nížinu, kde čekali nepřátelé. „Ti nám v naší cestě jenom překážejí! Jsou to mazlíčci toho kouzelníka, kterej nám nepřinesl nic než samý trápení. Až je zničíme, nebude nám už nic stát v cestě. Rudokrví jsou strašně pomalí, ti nás už nedohoní.“ Zlomyslně se usmál. „Těch pár jezdců, který za náma pošlou, sežereme i s jejich koňma!“

Skřeti zahlučeli a zakvičeli na souhlas, konci oštěpů poklepali o zem a meči zabušili o štíty a zbroje.

Kníže pozvedl zbraň a všichni okamžitě poslušně zmlkli. V tichu, které se najednou rozhostilo, však hlasitě zazněla kacířská otázka: „Proč je prostě nepředhoníme místo toho, abysme s nima bojovali?“

Ushnotz měl dobré uši, okamžitě v davu vypátral skřeta, který se postavil proti jeho rozhodnutí. Byl to Kashbugg, ten se věčně proti všemu bouřil, vzpurnost zdědil po otci Raggshorovi.

Kníže skřetů Raggshora kdysi v podobné situaci zabil. Bylo to před bitvou u Černého skaliska, když Raggshor nahlas vyjádřil pochybnosti nad tažením proti té hoře. Ushnotz, který si myslel, že je nejchytřejší ze všech, nestrpěl otevřené odmlouvání a odpor, a to ani od skřeta, kterého si vážil, protože to byl lstivý bojovník. A tak Raggshor zemřel jeho rukou. Toto prosté řešení nyní kníže zvažoval i u jeho potomka.

„Kashbuggu, drž hubu,“ zaryčel a aby ho zastrašil, připojil mohutné zařvání.

Jak se zdálo, na Kashbugga tím žádný velký dojem neudělal. Skřet předstoupil dopředu s vytaseným mečem a štítem pozvednutým k obraně. „Ne. Já říkám, abysme je předhonili a dorazili ke Kamenný bráně před nima. Obsadíme brány a necháme je, aby si o ně rozbili palice.“ Botama se široce zapřel o zem a snažil se zaujmout pevný postoj, protože vytušil, že na něho kníže zaútočí. „Není nás tolik, kolik nás bylo před tou velkou bitvou. Ushnotzi, my teď musíme bojovat jinak. U Černýho skaliska jsme měli velký ztráty. Kdybys poslechl mýho tátu, tak jsme se tý porážce tam mohli vyhnout.“ Z davu zaznělo několik souhlasných zamručení.

To se Ushnotzovi vůbec nelíbilo. Jestli se ještě před chvílí vznášela ve vzduchu sladká vůně vítězství, tak teď to najednou začalo kolem něho páchnout vzpourou. Narovnal se v celé své výši, vycenil tesáky a napnul svaly, pak se rozběhl, skočil ze svahu dolů a přistál Kashbuggovi přímo před nohama.

„Mám pro tebe špatnou zprávu,“ zahučel, sklonil hlavu a ve žlutých očích se mu zle zablýsklo. Předstíral útok zbraní, a když ho skřet chtěl štítem odvrátit, protáhl se pod ním. Přitom vytasil dýku a zarazil ji Kashbuggovi z boku šikmo pod rameno až do srdce. Skřet se zhroutil k zemi, z úst mu prýštila tmavě zelená krev. „Jsi první z nás, kdo umře. Jako tvůj prohnanej táta tehdy u Černýho skaliska.“ Vyzývavě zvedl širokou hlavu. „Ještě někdo?“

Kníže se vůbec nedivil, že se nikdo nehlásí. Mnohem víc ho však udivilo, že se probodnutý skřet náhle zvedl ze země. Kashbugg přitiskl spár na ránu, která se mezitím úplně zavřela.

Ushnotz se z úžasu vzpamatoval rychleji než Kashbugg, jenž se pořád ještě divil, jak to, že není mrtvý. Tentokrát vrazil vzbouřenci čepel zepředu přímo do břicha. Skřet se rozplácl na zadku a zíral na svou krev. Ani teď to nevypadalo, že by umíral.

„Co s tebou je, ty prokletej buřiči?“ zařval kníže na Kashbugga vztekle, popadl ho za límec a s trhnutím postavil na nohy. „Jak se můžeš odvážit nechcípnout?“ Potřetí pronikl zubatý meč skřetovým tělem, ale zase se nic nestalo, jenom z Kashbuggových úst, z nichž vytékala krev smíchaná se slinami, se ozval chrčivý smích.

Skřet náčelníka hrubě odstrčil. „Tion je mi nakloněn, Ushnotzi, tobě ne! Udělal mě nesmrtelnýho. Smrt mýho táty si žádá pomstu.“ Pozvedl štít a zbraň. „Já se mám stát novým vůdcem, tím, kdo bude poroučet v naší nový říši na severu!“

„To určitě ne. Tion není žádnej slabomyslnej idiot jako ty,“ zavrčel Ushnotz a čekal, až protivník zaútočí. Nikdo z jeho lidí se neodvážil do sporu zamíchat, šlo o víc než o obyčejnou půtku. „Co tě změnilo?“

„On se napil tý černý vody, kterou jsme našli cestou,“ vykřikl jeden ze skřetů.

„Byla to požehnaná voda, já jsem to tušil hned, jak jsem ji zahlíd,“ Kashbugg se prohnaně zašklebil a poklepal si po jednom z kožených měchů na vodu u opasku. „Mám jí ještě víc.“ Zaútočil na knížete, ten jeho úder odvrátil a vrazil mu jílec meče do obličeje. Skřet zaskučel a odvrávoral pár kroků zpátky.

„Černá voda?“ Ushnotz ji také zahlédl, stála v kalužích podél cesty, ale nic by ho nedonutilo nabrat tu hnijící tekutinu do úst.

„To je krev Mrtvý země,“ tvrdil jeho soupeř. „Sama si mě vyvolila, abych ji objevil.“ Skočil vpřed a máchal přitom mečem.

Ushnotz se vrhl na zem a kopl útočníka do kolen, až mu je zlomil. Kashbugg zakvičel. Ječení nabralo prudký konec, když mu kníže jediným vražedným seknutím urazil hlavu. Hlava dopadla na jedno místo, zbytek těla jinam, a tentokrát byl Kashbugg opravdu mrtvý.

Kníže si od něho vzal měch na vodu, kývnutím k sobě přivolal jednoho ze skřetů a měch mu podal. „Napij se,“ nařídil mu a voják tak učinil.

S odporem polykal vodu, černá tekutina mu vpravo i vlevo vytékala z koutků tlamy, pak si skřet odkašlal a měch odložil. „Chutná to jako trollí chcanky a…“

Ushnotz se rozmáchl, probodl mu srdce a lhostejně přihlížel, jak skřet padá mrtev k zemi. Meč stále ještě vězel v ráně. Po chvilce se skřetovi zachvěla víčka, otevřel oči a krev, proudící ze široké rány, přestala vytékat.

„No a?“ otázal se Ushnotz nedůvěřivě.

„Já… ještě žiju,“ odpověděl voják, zpočátku s děsem v očích a s velkými bolestmi, pak však pochopil, jakého daru se mu od této chvíle dostalo. Zaryčel radostí, vycenil tesáky a zamával koženým měchem. „Já ještě žiju! Černá voda…“

Ushnotz uchopil rukojeť meče, vytáhl zbraň z jásajícího skřeta a jediným pohybem mu urazil hlavu. Obratně popadl měch, nasadil si ho k ústům, vyprázdnil ho a pak s ním mrštil o zem. Necítil se jinak než předtím, věřil však účinkům té vody. Jestli si někdo zasloužil být nesmrtelný, tak on. Ale ještě lepší by bylo mít celou armádu složenou z nesmrtelných válečníků.

Neplýtval dalšími slovy a vyšplhal na pahorek, aby pozoroval nepřátele a vyčíhl ten správný okamžik.

Tamti se mezitím dosyta nažrali, kníže cítil, že se na rožních otáčelo lidské maso. Ushnotze přepadl při této lahodné vůni hlad. On se se svými válečníky živil během pochodu vším, co jim zkřížilo cestu, zvířaty, šneky, brouky, ale rudokrví bohužel k jídelníčku nepatřili zrovna moc často, protože skřeti ze severu všechno pobili a nic za sebou nenechali. Za oběť jim padly tři vesnice, jedno malé městečko a jedna selská usedlost.

Ushnotz se divil, jak můžou být tak nerozumní. Protože tím nepochybně jenom budili pozornost těch masatců.

Ne že by měl strach z několika otrhaných lidských válečníků, ale chtěl se dostat na sever co nejrychleji a pokud možno nepozorovaně, než se za nimi pustí celá spojená armáda Skryté země. Jestli je budou obklopovat pevné stěny trpasličí pevnosti a v zádech budou mít hory, bude jejich boj mnohem snazší. Doufal, že armádu Skryté země budou mezitím v dostatečné míře zaměstnávat zbylá knížata, se kterými se předtím dělil o vládu v Toboriboru.

Slunce se sklánělo níž a níž a připravovalo se, že po náročném oběhu zalehne ke spánku a udělá místo nočním hvězdám. Blížil se čas, kdy vypukne boj, a tak zařval a přivolal k sobě Runshaka, aby mu udělil rozkazy.

Tu se vítr obrátil a přinesl k nim do tábora na pahorku nový pach. Kníže pátravě zavětřil, jeho široké chřípí se nadmulo, větřil, dokud nevyloučil všechny pochybnosti: pach koní. Koně, kov a pot. Pot rudokrvých.

„Přichází to od jihu,“ zabručel Runshak a otočil krk, aby si pořádně prohlédl pahorkatinu, rozkládající se vpravo od nich. „Proklatí masatci!“

To musí být celá ta jejich velká armáda! Ushnotz vycítil, že je nutné dát se před přesilou rychle na ústup, tato potřeba však pominula, jakmile rozpoznal, co mají útočníci v úmyslu. Ti se zatím dali vytušit jen podle pachu. „Počkej.“

„Ty si myslíš, že nás neviděli?“ divil se Runshak.

„Našli ty, kterým byli celou dobu na stopě.“ Ushnotz se zašklebil a děkoval Tionovi, že mu vnukl nápad, aby se o několik mil dřív odchýlili od trasy severních skřetů a dále pochodovali korytem řeky. Prudce tekoucí voda setřela jejich stopy. Zvědové masatců nejspíš vycházeli z toho, že je před nimi jenom jedna armáda. Jinak by na něho a jeho vojáky už dávno zaútočili.

Velitel houfu neklidně zabručel, ještě jednou začenichal plochým nosem ve větru. „Jejich pach je pořád silnější. Blíží se, útok na ten tábor na sebe nenechá dlouho čekat.“ Vyčkávavě se podíval na Ushnotze. „Zaútočíme na ně, když budou mít plné ruce s těma skřetama ze severu?“

„Jenom ať rudokrví udělají tu práci za nás. Budeme se na ně dívat a počkáme si, jak ten boj dopadne.“ Kníže se potají rozhodl, že jestli lidská armáda zvítězí nad těmi vyvrheli v údolí, budou v pochodu pokračovat hned v noci. Jen ať si lidi klidně myslí, že tuto část Skryté země vyčistili a že tam nikdo z jeho rasy už není.

Nikdy by to Runshakovi otevřeně nepřiznal, ale v Kashbuggových slovech byl kus pravdy: už jich moc nezbývalo. Mohl bojovat i jinak a nepotřeboval, aby ho k tomu pobízel někdo z jeho vlastních řad. „Budeme se chovat tiše. Lidská armáda se vrátí na jih a bude si myslet, že se nás zbavili. My ale budeme moct v naprostým klidu táhnout dál a najdeme si víc tý černý vody. Musí jí být dost pro všechny z nás. Tak se staneme skoro nepřemožitelnýma a pak si vezmeme životy, který jsme dneska ušetřili.“

Ohlédl se přes rameno dozadu, jeho zbroj byla tak promazaná, že mu z ramenních plátů odkapával tuk. Jeho oči sklouzly na místo, kde se povalovala mrtvola toho buřiče. Ushnotz rozjařeně zachrochtal. Jak to tak vypadalo, budou ukvapený Kashbugg a onen nedobrovolný ochutnávač tento večer jediní dva z jeho vojska, kdo zemřel.

* * *

Princ Mallen z rodu Ido se podíval nahoru na výšinu, za kterou zaujalo postavení jeho jezdectvo. Nahoře zalehli dva špehové a pozorovali nepřátelský tábor, aby tak získali jednoznačný přehled a nebyli odkázáni na hrubé odhady podle nalezených stop.

Rozhodl se pronásledovat skřety a gobliny, kteří prchali po bitvě u Černého skaliska, aby zdejší vesnice konečně zbavil všeho nebezpečí. To, co spolu se svými muži musel cestou zhlédnout, mu dávalo za pravdu. Ty bestie nesměly zůstat naživu už ani jeden oběh.

Jeden z jeho zvědů se opatrně odplazil pozpátku dolů a přispěchal k němu. „Jsou jich asi tak dva tisíce, princi Mallene,“ podal zprávu. „Jsou nacpaní a líně se povalují kolem ohňů.“

„Takže jsme se s našimi odhady mýlili, když jsme předpokládali, že jich je více než pět tisíc?“ Mallen se narovnal v sedle, kůň si vděčně odfrkl, protože mu jeho pán trochu odlehčil v kříži. Jízda bez přestávek, které by stály za řeč, nebyla úmorná pouze pro vojáky. Teplý vítr, jenž jim přestal vanout do tváře, ale opíral se jim do zad, s sebou přinášel vůni blížícího se jara.

„Musíte uvážit, že jsme jejich stopy často četli v blátě a na tající půdě,“ namítl zvěd. „V tom se každý boří hlouběji. Kromě toho jsou ti zelenokožci stejně těžší než my, i zbroje mají tlustší.“ Zahleděl se na řady jezdectva. „Jsou jich dva tisíce, ani víc, ani míň.“

Praporec rodu Ido, který hrdě třímal jeden z jezdců, plápolal ve větru. Ukazoval i tomu poslednímu z princovy armády, že se vítr obrátil. To je pro nás špatné. Mallen věděl, že ty potvory mají velice jemný nos, že jím vycítí kořist i nepřátele stejně dobře jako zvířata. Díky tomu se dokáží včas připravit, když je něco ohrožuje.

Přepychově vypracovaná, těžká zbroj se znakem rodu Ido se zaleskla v paprscích zapadajícího slunce. Princ Mallen sáhl po starobyle vypadající helmě, připevněné k opasku, rozepnul řemínky a nasadil si ji na plavovlasou hlavu. Půvabným pohybem dal najevo úctu k této insignii, kterou si v rodině předávali z generace na generaci a helma se při tom dočkala jen několika menších úprav.

Vojáci pochopili toto gesto jako signál. Tiché kovové šoupání v zádech mu prozradilo, že se muži připravují k útoku.

„Lučištníci si postoupí dopředu až k vrcholku pahorku,“ nařídil pevným hlasem, „pěšáci zůstanou u nich, aby je chránili.“ Stočil pohled doprava. „První švadrona, čelní útok. Rozdrážděte je, bodejte, rozzuřte je a až na vás zaútočí, okamžitě se obraťte a předstírejte, že se dáváte na útěk. Ve své hlouposti vás budou pronásledovat a vběhnou nám do náruče. Zničíme to jejich sémě jednou provždy.“

Povzbudivě na ně kývl a prvních sto padesát jezdců vyrazilo nahoru na kopec. Na druhé straně se jako ocelová bouře spustili dolů a začali pustošit krajní řady protivníkova tábora.

Mallen pevně sevřel oči a soustředil se na zvuky. Slyšel dunění okovaných kopyt, polekané kvičení skřetů a pronikavé ječení goblinů. K tomu se pak přidalo rachocení a řinčení.

Řev se stával stále hlasitějším, místo stovky hrdel se jich ozývala tisícovka. Nestvůr se zmocnilo vzrušení, naslepo se k sobě sbíhaly a chystaly se pobít ten nevelký houf šíleně odvážných lidí.

Dusot koní se vracel zpět, doprovázený ryčením protivníků, kteří se jim hrnuli v patách.

Mallen zvedl paži, v níž svíral meč, aby ji bylo zdaleka vidět. Okamžitě zaznělo skřípění tětiv, které se vypínaly, jak je lučištníci natahovali.

První švadrona se ještě ani nepřehoupla přes vrchol pahorku, když princ s trhnutím spustil paži dolů. Do vzduchu se vymrštilo více než tři sta šípů, které ve strmém úhlu přeletěly přes kopec a téměř svisle dopadaly k zemi na řítící se vlnu skřetů a goblinů.

Jedna sprška šípů stíhala druhou. Mallen slyšel smrtelné výkřiky nestvůr a spokojeně se usmíval, zatímco se jezdci vraceli z výpadu a zařazovali se do dlouhé útočné formace.

„Jeďte, muži! Jeďte a přineste těm bestiím smrt!“ zvolal princ. Pomalu zvedl víčka, zhluboka se nadechl a vydechl. „Za Ido! Za Skrytou zemi!“ Pak udeřil koně plochou stranou čepele po zadku, kůň zaržál a vyrazil vpřed.

Spolu s princem se dalo do pohybu pět set jezdců. Převalili se přes vrcholek kopce jako stříbrná vlna. Bubnování dvou tisíců koňských kopyt se spojilo v neutuchající dunění, které blížícím se bestiím nahánělo strach.

Před širokou vlnou oštěpů, koňských těl a drtivé masy železa nebylo úniku. Pomalu prchající protivníky přejela lidská vlna jako první, ty rychlejší dostihla smrt o něco později. Zelená krev stříkala široko daleko a žádný z mužů nepodlehl soucitu nad zejícími ranami nebo ztrápenými zvuky, vydávanými umírajícími skřety.

* * *

„Měl přece na nás počkat,“ bručel Boïndil Dvojčepel z klanu Vrhačů seker z Druhého, Beroïnova kmene, zatímco s nesmírnou lehkostí šplhal po žebříku v úzké šachtě. „Úplně jasně jsem slyšel, že jeho jezdectvo už zaútočilo.“ Pevné ruce se střídavě svíraly kolem železných příček. Troška světla, padající úzkou škvírou dovnitř do šachty, mu stačila, aby si našel oporu. Jako všichni trpaslíci, i on viděl ve tmě docela dobře. „U Vraccase, než se tam konečně dostanem, tak nám už Dlouzí žádnou sviňuchu nenechaj!“ Z jeho hlasu bylo slyšet dokonalé zděšení.

Tungdil Zlatoruký, který šplhal za ním, musel potlačit úsměv. Dobře znal záliby tohoto trpaslíka, který nikoliv neprávem měl přezdívku Pruďas: byl neustále posedlý bojem a vůči nepřátelům naprosto nelítostný. „Neměj strach, Boïndile. Princ Mallen mi slíbil, že některé z těch bestií nechá žít až do doby, kdy se tam objevíš.“

Pruďas si odfrkl, černý cop se mu na zádech zakomíhal sem tam. „Já si dobře pamatuju, když si někdo chce ze mě dělat srandičky,“ zavolal směrem dolů, aniž by při tom zpomalil výstup. „Už cítím žluklej tuk na jejich zbrojích,“ zasmál se radostně. „Musíme už být docela blízko těch sviňuch!“ Váha kroužkové košile, seker a štítu mu nečinila žádné těžkosti, už měl ruku u otvoru, opatrně uvolnil závoru a vyrazil kryt do výše. Opatrně vystrčil hlavu v helmě ven z šachty.

„Co vidíš?“ supěl za ním Tungdil, který to šplhání pořádně cítil v nohách i v rukách. „Jak jsme od nich daleko?“

„Teda, když se mě ptáš, tak jenom ve Vraccasově Věčné kovárně to může být ještě krásnější,“ jásal trpaslík šťastně. „Prvních deset patří mně! Oink, oink, oink, vy malý sviňuchy! Poslechněte si, jak řve umírající svině!“ slyšeli ho ryčet, pak se vymrštil ze šachty ven jako trpasličí dělová koule.

Tungdil proti světlu viděl, jak jeho silueta vytasila ve skoku sekery od opasku, pak mu trpaslík hned zmizel z dohledu. „Honem, musíme za ním!“ zakřičel dolů, aby tak pobídl ostatní trpaslíky, a okamžitě se sám vyšvihl na povrch země.

Přestože tušil, že je čeká zlé překvapení, vryl se mu pohled, který se mu nabídl, až do morku kostí. Ocitli se přímo uprostřed tábora zuřících skřetů a ječících goblinů. Pro Boïndila to možná byl dárek od samotného Vraccase, ale Tungdil měl zcela jiné pocity.

Sotva došlápl oběma nohama pevně na zem, vytáhl z úchytu na zádech Ohnivou čepel. Diamanty na jejím ostří se rozzářily krvavě rudým leskem zapadajícího slunce.

Nestvůry, které se na ně právě vyhrnuly, se zarazily a s chrochtáním couvaly zpět. Podle té sekery poznaly, kdo proti nim stojí. Jeho jméno se po bitvě u Černého skaliska rozneslo široko daleko, protože Tungdil zničil pomocí Ohnivé čepele vůdce těch bestií, mocného čaroděje Nôd’onna, a spolu s ním i démonickou bytost, která přebývala v kouzelníkově nitru.

Strach, který měli skřeti a goblini z této jedinečné zbraně, byl víc než oprávněný. Byla vytvořena těma nejzručnějšíma trpasličíma rukama, z nejušlechtilejších materiálů a nejčistší oceli, byla obohacena jistým množstvím tionia a vytvrzena v nejžhavější výhni ve Skryté zemi. Zbraň se vyznačovala nepředstavitelnou silou a průrazností.

Jeden jediný skřet našel znovu odvahu. Odfrknul si, pustil se k trpaslíkovi a mrštil po něm bojovou koulí.

„Ty by ses chtěl stát hrdinou?“ Tungdil se vyhnul skřetovu úderu, rozmáchl se přitom Ohnivou čepelí, otočil se jednou kolem své osy a rozpáral sekerou útočníkovi zbroj i s břichem. Vnitřnosti se skřetovi s mlasknutím vyhrnuly do prachu na zem, kam je brzy následovala páchnoucí krev a naříkající skřet. Tungdil zvedl sekeru. „A kde se fláká někdo další?“

Zbývající bestie couvly ještě dál dozadu a křičely na lučištníky.

Nejistota, která se protivníků zmocnila, umožnila třiceti trpaslíkům, aby se bez potíží vysoukali z tunelu na povrch a vytvořili kruh, který se ježil zbraněmi. V něm hodlali čelit dalšímu útoku.

Naproti tomu Pruďas řádil dále, poskakoval mezi řadami nestvůr a jeho sekery trhanými pohyby srážely skřety a gobliny k zemi. Tungdil ho ztratil z očí, slyšel však, jak se šťastně chechtá a výsměšné ryčí jako umírající svině. Tím chtěl trpaslík protivníky vydráždit, aby se na něho znovu vrhli.

Na severní straně tábora Tungdil objevil jízdní oddíly prince Mallena, které se připravovaly k útoku. Ve více než pět set kroků široké řadě se chystaly cvalem sjet dolů z kopce a při tom smést všechno, co se jim postaví do cesty.

„Boïndile, vrať se zpátky!“ houkl na dvojče ustaraně. Za ním se šplhal z šachty poslední z celkem stovky trpaslíků a Tungdilova malá armáda tak byla kompletní.

„Jdeme na věc?“ odněkud z bitevní vřavy přilétla Boïndilova rozjařená otázka, doprovázená řinčením zničených zbrojí a chroptěním bestií.

Tungdil oběma rukama popadl topůrko Ohnivé čepele a sklonil hlavu, obočí se mu stáhlo k sobě. „U Vraccase, a jak jdeme na věc,“ zamumlal a hned nato pozvedl hlas: „Žeňte je před sebou!“

Jeho vojáci se s hlasitým křikem rozběhli do stran a vyřítili se se sekerami a válečnými kladivy na váhající nestvůry, které nevěděly, jak se rozhodnout. Tungdil bojoval s Ohnivou čepelí v čele, před všemi ostatními. Sekeru nedokázalo nic zadržet, se zabzučením prorážela štíty, pancéřové pláty i kroužkové košile, usekávala údy a jediným děsivým úderem dokázala přetnout nit hned několika životů.

Tungdil a jeho trpaslíci se prodírali masou nepřátel. Nedali se rušit pachem krve protivníků ani odporným zápachem tukem promazaných zbrojí. Z otevřených ran na ně tryskala zelená tekutina, uťaté údy padaly k zemi, kde je rozšlapaly nesčetné nohy. Trpaslíky povznášelo přání smést jednou provždy z povrchu země všechno to zlo a neúprosně se probojovávali vpřed.

Počáteční odpor ochabl. Odvážní skřeti a goblini padli jako první a ti bázlivější se otočili na obrtlíku, jakmile přímo před sebou spatřili divoké, vousaté tváře trpaslíků.

„Nepolevujte v útoku!“ Tungdilův plán vycházel. Bestie ztratily hlavu, utíkaly před ním a jeho válečníky pryč a srazily se s druhou vlnou prchajících, kteří se snažili prodrat táborem a uniknout jízdě prince Mallena, která je tlačila ze severu. Z tohoto zmatku už nebylo úniku.

Tungdil se právě rozmáchl, aby jediným úderem vzal život dvěma skřetům, když ti najednou padli k zemi, jako by je skolil nějaký duch. Za nimi se vynořil Pruďas, od hlavy k patě pokrytý krví svých obětí a s nepřítomným leskem v očích.

„A hele, konečně jste tady. Už jsem si dělal starosti,“ pozdravil zvesela přátele. „Co vás tak zdrželo? Snad ne ty všivý sviňuchy?“

„Copak jsem ti neříkal, že se máš vrátit?“ pokáral ho Tungdil a potřásl hlavou.

„Já myslel, že to voláš na někoho z těch tady,“ Pruďas ukázal pravicí na zabitého protivníka, „co ti frnknuli mezi prstama.“ Otočil se a blaženě pozoroval hemžení před sebou. „Není to krásnej konec jednoho slunečního oběhu, učenej? Máme před sebou kopu práce.“ S těmito slovy zvedl sekery potřísněné krví, na obličej mu však padl stín. „Ale nemám z ní takovou radost jako jindy. Chybí mi tu bratr. Spolu jsme jich dokázali vyřídit třikrát tolik. Dalších dvacet je pro Boëndala.“ S bojovým pokřikem na rtech se znovu vyřítil do bitevní vřavy.

„Ta jeho horká krev bude jednou jeho zkázou,“ prorokoval tiše jeden trpaslík, stojící vedle Tungdila, než se zapojil do boje.

Modlím se, aby k tomu nedošlo. Tungdil na okamžik couvl dozadu, přiložil k ústům signální roh a zadul dohodnutou melodii. Sděloval tím princi Mallenovi, že trpaslíci dorazili na místo a bojují na protější straně tábora. To mělo zabránit Mallenovým lukostřelcům, aby nedopatřením nezamířili smrtící střely na ně. Na tuto vzdálenost a mezi výrazně většími nepřáteli se totiž trpaslíci dali jen obtížně rozeznat. Zakrátko uslyšel z druhé strany odpověď a s novou horlivostí se vrátil ke svým lidem.

Řádili mezi nepřáteli až do pozdního večera, přičemž do boje zasáhli k Pruďasově velké nelibosti rovněž Mallenovi pěšáci. Jedna princova švadrona pronásledovala skřety a gobliny, kteří se chtěli odpoutat z bojiště, ale ať se bestie snažily sebevíc, nepodařilo se jim vzdálit se od bitvy dost daleko. Vojáci na koních je dohonili a prošpikovali kopími.

Tak se stalo, že než nastala noc, nebylo na malé planince pomalu dost místa ani pro všechny mrtvoly těch nestvůr. Půda byla zelenou krví prosáklá v takové míře, že krev odtékala v malých potůčcích spolu s vodou z tajícího sněhu.

Trpaslíci a lidé se setkali na severním pahorku, za nímž se rozkládal tábor idoslânských vojáků. Mallen nasměroval koně k Tungdilovi, seskočil ze sedla a podal mu ruku. Na jeho zbroji se objevilo několik boulí a škrábanců, ale s výjimkou jedné řezné rány na pravém předloktí zůstal princ ušetřen nějakého vážnějšího zranění. „Tungdile Zlatoruký, těší mne, že vás nacházím v plném zdraví.“

Trpaslík se ušklíbl, protože ho panovník oslovil jako nějakého vznešeného pána, uchopil ho za ruku a potřásl jí. „Zase jednou vybojoval můj národ skvělou bitvu bok po boku s lidmi.“ Společně se zahleděli na armádu nepřátel, zničenou do posledního skřeta. „Doufám, že jsme tím ušetřili obyvatele Gauragaru před spoustou utrpení.“

Princův obličej se zachmuřil. „Přesto to stálo řadu životů. Cestou jsme objevili vesnice a usedlosti, které jejich hordy vydrancovaly a vypálily.“ Jeho oči hledaly třpytící se hvězdy, které se postupně začínaly objevovat na tmavě modré obloze. „Ale máte pravdu. Kdybychom je nezadrželi, zemřelo by ještě hodně lidí.“

„Začali jste bez nás,“ stěžoval si Boïndil polohlasem, avšak dost hlasitě na to, aby ho panovník zaslechl. „Vy jste je tak vyděsili, že se ty bestie ani pořádně nebránily.“ Záměrně zvolna překřížil svalnaté ruce před impozantní hrudí a výraz modrých očí dával zřetelně najevo, že to má lidem za zlé.

Mallen znal Boïndilovu svéráznou povahu a věděl, kam si má zařadit tu poznámku, která vlastně nebyla určena pro jeho uši. Proto se s ním zpočátku nepouštěl do žádných debat. „Příště na vás počkáme,“ slíbil místo toho. „Hlavně buďte dochvilnější.“

„Dochvilnější?“ rozpálil se Pruďas a bojovně vystrčil vpřed hlavu, až se mu jeho černé vousy rozevlály. „Můžete bejt rádi, že jsme se tu vůbec objevili a pomohli vám. Koleje v tunelu jsou po těch prokletejch otřesech celý zprohýbaný a místama ležely na cestě kusy kamení, velký jako trollí prdel. Můžete mluvit o štěstí…“

„Prosím tě, kroť se,“ zasáhl Tungdil smířlivě, než se trpaslík zcela zapomene. „Princ Mallen má pravdu, přišli jsme sem později, než bylo domluveno.“ Obrátil se k panovníkovi a zakoulel přitom očima, aby mu naznačil, že má celou věc prostě nechat být. „Ale skončilo to velkým vítězstvím pro Skrytou zemi, že ano?“

„Naprostým vítězstvím,“ přikývl světlovlasý Ido a snažil se tvářit vážně. „Bez trpaslíků bychom tuto bitvu určitě nerozhodli tak snadno.“ Nikdo jiný, kdo by z úst vypustil tak nepatřičná, vzpurná slova, by se od něj nedočkal žádného milosrdenství, jenom u Pruďase udělal princ výjimku a nechal převládnout mírnost. Navíc u jejich rozhovoru nebyli kromě nich žádní svědci.

Mírná, pochvalná slova měla za následek, že se Boïndilova zachmuřená tvář rozjasnila. Sundal si helmu, pod níž se objevil dlouhý černý cop, a přetřel si vyholené boky hlavy. Perlily se mu na nich kapky potu. „No, pro mě za mě,“ mírnil se. „Všichni jsme si užili srandy a Vraccasovi se určitě líbilo, jak jsme s těma sviňuchama naložili.“ Protáhl se. „Promiňte mi, že jsem tak vylít,“ zabručel dodatečně omluvu, přičemž si nijak nedal záležet na lidské etiketě, co se týče způsobu, jakým se má oslovovat panovník.

„Promíjím ti.“ Mallen ukázal na druhou stranu pahorku, kde stály stany jeho malé armády. „Buďte mými hosty a oslavte spolu s námi konec těch nechutných bestií,“ pozval je. „Máme s sebou i dobré, silné pivo, vozy s proviantem právě dorazily.“

„Mým díkem si můžeš bejt jistej,“ přikývl Pruďas uznale a hbitě se pustil z kopce. Žízeň ho cílevědomě vedla tam, kde čekaly obrovské sudy. Na Tungdilův pokyn se za ním vydali i ostatní trpaslíci. Rovněž vojáci se vraceli zpět a těšili se, že na ně čeká první klidná noc, kdy nebudou muset pochodovat.

Mallen a Tungdil zůstali stát na kopci a pozorovali, jak vítězní bojovníci společně přicházejí k ohňům a začínají jíst.

„Vlastně ještě před nedávnem,“ pronesl panovník zamyšleně, „jsem byl vyvržencem v exilu. Dnes je ze mne regent, jakým se vždy chtěli stát moji předkové. Ba co víc. Stal jsem se svědkem zcela mimořádného spojenectví. Nikdy jsem nepředpokládal, že by k němu mohlo dojít.“

Trpaslík se v myšlenkách vrátil k pohnutým dobám, které mu poslední oběhy přinesly. Od prostého pomocníka jistého maguse přes uchazeče o trůn všech trpaslíků až k válečníkovi, na kterého překvapivě připadl v bitvě u Černého skaliska úkol zničit pomocí Ohnivé čepele mocného maguse Nôd’onna i s jeho démonem. „Sjednotil nás společný nepřítel,“ souhlasil s Mallenem. „Nikoho z mého národa by ani ve snu nenapadlo, že by bojoval bok po boku s elfy.“

Mallen se neradostně zasmál. „Tak potom to utrpení, které nám napáchala Mrtvá země, s sebou skutečně přineslo něco dobrého. Znovu jsme si vzpomněli na naši bývalou pospolitost.“

Tungdil přikývl, zabodl Ohnivou čepel do země a rukama se opřel o topůrko. „Opravdu přineslo něco dobrého. A teď je na nás, abychom tento plamínek udrželi při životě a rozdmýchali ho na velký oheň, ve kterém naše svazky pevně ukujeme a nenecháme je nikdy vychladnout.“ Zadíval se na oslavující vojáky. „Utrpěli jste velké ztráty?“

„Asi tak padesát mužů a stejné množství koní, ale počet zraněných je mnohem vyšší,“ shrnul Mallen celkový součet. „Když uvážíme, jakou měli naši protivníci převahu, nestojí naše ztráty skoro za řeč.“

„My jsme naštěstí neztratili nikoho. Pár řezných raz a polámaných kostí, k ničemu horšímu nedošlo. Vraccas nás zakryl ochranným štítem, nebo prostě nechtěl ve Věčné kovárně vidět ještě více svých dětí. Od Černého skaliska jich tam odešlo příliš mnoho.“

Princ ho jemně uchopil za rameno. „Pojďte, Tungdile Zlatoruký, v klidu si teď užijeme dnešní večer, než se vydáme na namáhavou cestu domů.“

Trpaslík neodporoval. On se s trpaslíky vrátí zpět tunely, sbalí si své saky paky a s dobrovolníky z kmene Čtvrtých a Druhých vyrazí na západ. Všichni se sejdou u Prvních v Rudých horách.

Odtamtud hodlal vytáhnout na sever do Šedých hor a přivést s sebou nový život do staré trpasličí pevnosti u Kamenné brány, jak svého času slíbil. Z těchto tří kmenů by měli vzejít noví potomci, kteří budou pečovat o památku vyhlazeného kmene Giselbarta Železnookého, zakladatele kmene Pátých a klanu Železnookých.

Tungdil se neoddával žádným iluzím. Dokud jsou brány pevnosti otevřené, mohou průsmykem ze severní Země za horami pronikat dovnitř další stvůry a zahnízdit se v chodbách a tunelech opuštěné pevnosti.

Vraccasi, doufám, že proti sobě nebudeme mít příliš mnoho nepřátel, prosil v duchu svého boha, když scházel vedle Mallena dolů z kopce. Bojovali jsme přece tak dlouho. Jednou už toho musí být dost.

Již z dálky slyšeli Pruďase. Ten právě začal zpívat jednu píseň, kterou jim kdysi zpíval jejich mrtvý společník Bavragor Perlík. Zpíval ji všem, jen Pruďasovi asi ne.

Mallen podal Tungdilovi džbánek piva a společně si oba připili za radostného pokřiku válečníků. Trpaslík byl spokojený: měl dojem, že spojenectví všech národů, uzavřené po bitvě u Černého skaliska, se stalo alespoň mezi lidmi a trpaslíky skutečností.

Tungdil sledoval, jak se všichni navzájem promíchali a usedli u plamenů ohňů. Voněla tam pečínka a nějaká vydatná polévka, která vojákům velice zachutnala. Přitom si vyprávěli o přestálé bitvě, někteří lidé vykreslovali boj se skřety a gobliny a mohutně při tom gestikulovali a rozmachovali se lžícemi. Trpaslíci se smáli, hlasitě usrkávali z misek a tu a tam prohodili s přátelským přikývnutím vhodnou poznámku.

Copak jsme potřebovali nějakého nepřítele, abychom se jeden druhému otevřeli? Tungdil se zvolna loudal mezi skupinkami bojovníků. Tu zaslechl, jak trpaslíci hlubokým, nosným hlasem vyprávějí o kráse svých hor, o pár kroků dále se dva Mallenovi bojovníci snažili trpaslíky naučit písně, které si zpívají jejich vojáci.

Tungdil spokojeně pozoroval, jak si trpaslíci s lidmi rozumějí, a přál si, aby mu Balyndis stála po boku. Kovářka z kmene Prvních, kmene Borengarových potomků, proměnila jeho srdce ve žhnoucí pec, sálala v něm vášeň a láska k této trpaslici. Brzy ji zase uvidí…

„A já ti říkám, že jich je více než jenom jeden,“ závojem vzpomínek k němu proniklo tiché vyprávění jednoho vojáka. „My už jsme objevili tři. Je to mor země, když už o tom tak mluvíme.“

Trpaslík se na muže pozorně zahleděl. „O čem vyprávíš?“ chtěl vědět. „Co jsi objevil?“ Podle odznaků, které voják nesl na lehké kožené zbroji, poznal, že je to zvěd.

Muž zaváhal. „Les bez duše,“ odpověděl. „Alespoň já mu tak říkám.“ Rozmáchl se rukou kolem sebe a přejel jí po zelenající se trávě. „Podívej se, Nôd’onnovou smrtí pominula i moc Mrtvé země. Bohyně Palandiell vrací znetvořené zemi zpátky její sílu, ale na některých místech se zlo pořád ještě pevně drží.“ Vyměnil si rychlé pohledy s lidmi a trpaslíky, sedícími kolem něho, kteří mu viseli na rtech. Někteří při tom hlasitě, jiní potichu polykali jídlo, především trpaslíky bylo pořádně slyšet. „Vím, že vy jste je ještě neviděli, ta místa, kde zlo zapustilo hluboké, černé kořeny.“

V Tungdilovi se probudila zvědavost. „Mrtvá země se tady někde zachytila natrvalo?“

Zvěd s přesvědčením přikývl. „Ptal jsem se lidí, kteří žijí v blízkosti takových míst. Z těch několika málo nešťastníků, kteří zpočátku nic netušili a vstoupili na tu prokletou zem, se vrátili jenom tři. Byli silnější než deset chlapů najednou, zuřili a řádili, útočili na všecko, co jim přišlo pod ruku, až jim ostatní usekli hlavu a definitivně je tak zabili. Hned potom vydal král Bruron zákaz. Aby na ta území neměl nikdo přístup, obklopili je palisádami, příkopy a zdmi. Nikdo nesmí ani dovnitř, ani ven. Když tam někdo přece jen vleze, má být na místě zabit.“ Voják sáhl po poháru s pivem. „Říkám vám, nezůstane jenom u těch několika skvrn,“ prorokoval ponuře. „Je to mor země.“

Tungdil mu na to chtěl něco odpovědět, byl však zprudka přerušen.

„Ha hou, tak tady sedí, ten náš učenej, a je nějakej zkormoucenej,“ přepadl ho Pruďas a vypudil mu z hlavy myšlenky na Balyndis a hrůzy lesa bez duše. Jediný pohled do jeho obličeje Boïndilovi stačil. „Aha, už jsme zasejc mysleli na ženský?“ dobíral si ho. „Na to, že o nich nemáš ani potuchy, se ti povedlo dosáhnout pořádnýho úspěchu.“ Přiťukl si svým pohárem o Tungdilův. „Na tu tvoji kovářku! Ať tě udělá šťastným! Já vám to přeju.“

Tungdil slyšel bolestný podtón ve slovech trpasličího dvojčete, které si nepochybně připomnělo vlastní, nešťastnou lásku. „I ty najdeš štěstí,“ utěšoval ho a i on pozvedl pohár k přípitku. „Na Balyndis a na tvého bratra, který mi chybí skoro stejně jako tobě. Ten se mezitím už určitě uzdravil.“

Boïndil vypil džbánek na jeden zátah, pak pomalu potřásl hlavou a jeho levice spočinula na hlavě sekery. „V to moc doufám. Já si svý štěstí zničil vlastní rukou a teď už ho nacházím jen v boji,“ zašeptal nepřítomně a zíral do ohně. Plameny ozařovaly vrásčité rysy a zřetelně prozrazovaly, jaké trápení nosí v duši. „Všecko ostatní už mi zůstane odepřený.“

Po delší odmlce zanotoval Bavragorovu píseň a trpaslíci se k němu postupně přidávali, jeden po druhém.

Jedné bouři jde v patách další,

jednomu skřetovi jde v patách deset dalších, tak tomu vždy bývá,

nenasytná touha je žene přes hranice,

a my trpaslíci na ně s radostí čekáme, tak tomu vždy bývá.

Sekerou tnout hluboko do zeleného břicha,

sekerou do hlavy a údů, tak tomu vždy bývá,

než všechny skřety pobijeme, tak tomu vždy bývá.

Vraccasovi na počest a národům na ochranu,

nemáme spočinutí, nemáme klidu, toť naše povinnost,

tak tomu vždy bývá,

a když v boji s nimi trpaslík zemře,

uroníme slzy a zaplníme mezeru,

tak tomu vždy bývá,

duše odtáhne do Věčné kovárny, tak tomu vždy bývá,

ohřeje se o žár výhně, tak tomu vždy bývá.

Netoužíme po chvále, netoužíme po díku,

tak tomu vždy bývá,

konáme svou povinnost, konáme ji rádi,

tak tomu vždy bývá,

sekery jsou ostré, zbroj se leskne,

tak tomu vždy bývá,

žádná bestie hradbu neprorazí,

tak tomu vždy bývá.

Lidé si přestali povídat a naslouchali temným, sonorním hlasům, které pěly o cti, přátelství a o povinnosti vůči Skryté zemi. I když všem veršům nerozuměli, dostalo se jim alespoň zčásti možnosti nahlédnout do duše trpaslíka, získali představu, co to znamená, když je někdo dítětem kováře.

Mnohohlasý chór se dále rozléhal po gauragarské zemi, přes pahorky a nížiny až nahoru ke hvězdám.

Zpěv se neminul účinkem. Píseň Tungdila rozrušila, a tak se vrátil na místo, kde se chtěl prospat. Znovu musel myslet na les bez duše. Co to má znamenat? Asi není úplně pravda, že jsme se zbavili všech starostí, Vraccasi. Než se mu zavřela víčka, dal si pevné předsevzetí, že jakmile se mu naskytne trocha času, odhalí tajemství těch proklatých míst, o nichž voják hovořil.

* * *

Druhého dne ráno se lidé s trpaslíky rozloučili.

Zatímco trpaslíci sestupovali zpátky do tunelů, aby rychle dojeli ke Druhým, vyráželi lidé pěšky, na povozech a na koňských hřbetech na cestu do Idoslânu.

Trpaslíci za sebou zanechali bojiště, nad kterým kroužili havrani a kde se vytvořil odporně páchnoucí oblak, a začali se sestupem do podzemní říše.

S každou příčkou, kterou nechal za sebou, se vytrácela i Boïndilova sklíčenost z předchozího večera. Trpaslík se těšil na cestu a především na vytoužené setkání se svým dvojčetem Boëndalem, jež se v říši Prvních léčilo z těžkých ran.

„Ještě nikdy jsme nebyli tak dlouho odloučení jeden od druhýho,“ prozradil Tungdilovi, když se dostali dolů na dno tunelu a vyrazili k důlním vozíkům, ve kterých budou dále cestovat po kolejích.

„No a? Jak to snášíš?“

Pruďas se zatahal za spletený vous, aby se zbavil kousku listí, který se mu tam nějakým způsobem vloudil. „Je to hrozný,“ přiznal s povzdechem. „Ty seš kromě něho jedinej, kdo mě dovede jakž takž přivýst k rozumu, když mě popadne vztek, ale on to prostě umí ještě o moc líp.“ Zapřemýšlel. „Je to, jako by mi chyběla jedna ruka a jedna noha. Můžu bez něho žít, ale je to strašný. Cítím, že nejsem úplnej, není tu nikdo, s kým bysem se podělil o myšlenky a nemusel přitom moc mluvit. A dokonce i v boji si bez něho užiju jen polovičku srandy.“

Zaváhal a Tungdil si toho všiml. „Je za tím ještě něco? Včera večer se mi podle tvého hlasu zdálo, že tě možná tíží ještě něco dalšího.“

„Já… já to neumím popsat.“ Trpaslík hledal příhodná slova. „Jsem jaksi neklidnej. Cítím nějakej chlad, a to už dlouho. Přitom všude kolem nás začíná jaro. Mám strach, že se mu mohlo přihodit nějaký neštěstí.“

Zabočili za roh chodby a zůstali stát. Tungdil chtěl jeho slova důkladněji rozebrat, ale při pohledu na tu změť před nimi ho přešla chuť mluvit. V další cestě jim bránil obrovský zával, kusy kamene se vršily až ke stropu, a co bylo ještě mnohem horší: tady kdysi stály jejich vozíky!

Pruďas s nespokojeným brumláním poklekl a zatahal za zaprášený kus železa, který vyčníval pod kusem skály. Svaly mu naběhly, škubl – a v ruce držel zprohýbaný kus jednoho vozíku. „U Vraccase, za to určitě mohli ti šemíci, jak tak dupali,“ spustil stavidla své zlosti. „Tím dusáním způsobili zával.“ S nezájmem odhodil železo na hromadu suti.

Trungdil se spíše domníval, že mají co dělat s následky velkých otřesů země. Všimli si jich jednou večer před několika oběhy slunce, nedlouho poté, co vybojovali vítězství u Černého skaliska. Podle všech zpráv, které jim poslové nahlásili, byly otřesy cítit prakticky všude. Staré štoly byly na dopad takových otřesů určitě mimořádně citlivé.

Doufám, že to říše trpaslíků přestály vcelku dobře, pomyslel si. „Nic se nedá dělat,“ pokynul svým bojovníkům nataženou rukou, aby se znovu vydali na povrch. „Najdeme si nejbližší další vchod.“

V duchu si však dělal velké starosti. V podstatě budou muset všechny tunely pod Skrytou zemí nejdřív prověřit inženýři jeho národa, než je budou moci používat stejně jako dřív. Mnohé úseky potrubí se daly překonat jen tak, že vozíky rachotily po kolejích bez brždění. Taková mohutná překážka jako tenhleten zával by pro osádku vozíku znamenala tvrdý náraz a jistou smrt.

Možná bude lepší, když půjdeme hned od začátku pěšky nebo si koupíme nějaké vozy, přemítal, když šplhali nahoru.

Tři sta mil k Černému skalisku – a odtamtud na ně čekalo dalších šest set mil, než dorazí do Modrých hor Druhého kmene. S pomocí tunelů to znamenalo cestu trvající několik málo oběhů, pěšky by uplynula malá věčnost.

Přeje si nějaká temná síla, abychom k Prvním došli později, než jsme plánovali? Co se děje ve Skryté zemi? Z neklidu a starostí se ho zmocnil jakýsi nevysvětlitelný svíravý pocit, na něm nedokázalo nic změnit ani včerejší vítězství nad skřety. Tungdil se vyšvihl nahoru na povrch. „Pospíšíme si. Ty, kteří jsou zranění, ponese co nejvíc z nás,“ vydal pokyn. „Chci vědět, k čemu tady došlo.“

Orientovali se podle výšky slunce a vydali se na pochod východním směrem. Když se vyšplhali na pás menších kopečků a podívali se za ně na druhou stranu, nemálo se podivili.

„Ohó. Dokonce i slepej by si všimnul, že tady někdo tábořil,“ pronesl Pruďas a zkoumavě nasál vzduch. Rozrytá země podávala zprávu o několika tisících vysokých bot. „Zas nějaký další zelenokožci,“ zasyčel a seběhl ze svahu dolů. Ohmatával stopy, přičichl si k zemi a plný nenávisti si odplivl. „Ať všichni táhnou k šípku, rovnou pod moji sekeru!“ Jeho oči se hněvivě zahleděly na široké koleje, které za sebou v rozmrzající půdě zanechaly vozy se zásobami. „Odtáhli na sever.“

Tungdil si všiml, že nikde nevidí ani jedno ohniště. Dva z trpaslíků, kteří se vyšplhali na vrcholek kopce, na něho volali, že i tam jsou otisky stop. Několik kroků od nich seděli pod stromem na mršinách dvou skřetů havrani a s krákáním se přeli o tučnou kořist. Podle stavu těch mrtvol museli být skřeti mrtví už delší dobu. Ptačí zobáky obraly tmavé maso místy až na kost.

„Oni nás pozorovali,“ Tungdil řekl, co si myslí, a vyčkávavě se zahleděl na Boïndila. „Leželi nahoře na kopečku a dívali se, jak pobíjíme jejich soukmenovce. A když začalo být jasné, že vyhrajeme, odtáhli dál.“

„Zbabělá sebranka,“ rozčiloval se Pruďas a kopl do skřetí mrtvoly. Jeden z havranů neohrabaně poskakoval kolem něho a tloukl křídly do stran. „Přišli by mi právě vhod, byl jsem zrovinka pořádně v ráži.“ Přistoupil k Tungdilovi. „Hádám, že těch, který upalujou na sever, můžou být takový čtyři tisícovky. Nejmíň.“

„Ale co je jejich cílem?“ tázal se Tungdil, zvedl ze země prázdný měch s vodou, přičichl k němu a s odporem jím mrštil zpátky. Odporně páchl. „Proč na nás nezaútočili? Bylo jich tolik, že nad námi měli obrovskou převahu.“ Dospěl k rozhodnutí. „Jdeme vpřed. Chci vidět, co mají v plánu,“ nařídil, čímž okamžitě udělal Boïndilovi obrovskou radost. Tungdil si uvědomoval, že jeho národ nepatří zrovna k těm nejrychlejším a že skřeti jsou za pochodu i v běhu lepší, nic jiného jim však nezbývalo.

„Hola hej, tomu říkám velká výzva,“ komentoval Pruďas jeho rozhodnutí. „Nás sto proti několika tisícům, pro každýho z nás to dělá…“ Rázem si uvědomil, že se tím odsouvá setkání s bratrem, a jeho nadšení se vytratilo.

„Ne, nezaútočíme na ně. Budeme je pronásledovat, abychom zjistili, co mají za lubem,“ přerušil Tungdil přítele. Vyslal dva bojovníky na jih, aby o jejich objevu podali zprávu princi Mallenovi, dvacet dalších rozeslal hvězdicovitě do okolí. „Musíte varovat obyvatele Gauragaru,“ vštěpoval jim. „Ať utečou do hor nebo do nějakého většího města.“

„Všiml sis jedný věci?“ zeptal se ho Boïndil zadumaně. „Ty sviňuchy někdo probodl a usekl jim hlavu. Na to, aby byli mrtví, by u obou stačily ty bodný rány, učenej.“

„Vzorový příklad,“ domníval se Tungdil. „Nejspíš chtěl jejich vůdce předvést svou moc a zastrašit další, kteří by se chtěli bouřit.“

„Mhm.“ Zdálo se, že tím Pruďase nijak nepřesvědčil. „Tohodle tady probodl hned třikrát a usekl mu hlavu. Myslím, že větší dojem udělá tím, když jednou ranou usekne nepříteli hlavu.“ Napodobil zvuk bzučící sekery. „Dokáže tak sílu a dobrý oko.“

„Co by ty rány jinak mohly znamenat?“ trval Tungdil na svém odhadu, a protože mu Boïndil žádné jiné vysvětlení nepodal, zůstalo při tom.

Tak zahájili putování Gauragarem, který se měnil a byl stále hornatější a kamenitější. Louky ustoupily šedohnědým kropenatým skalním políčkům, mezi nimiž se tu a tam prodírala nepočetná stébla. Těžké boty skřetů a odpadky, které po sobě nechávali ležet, přesto zanechávaly nezaměnitelné stopy, které je vedly dále na sever.

„Taky jsi už slyšel o lesu bez duše?“ zeptal se Tungdil cestou Pruďase. „Jeden Mallenův zvěd mi o tom včera vyprávěl.“

Válečník vykulil oči. „Les bez duše? Je to tak špatný, jak to zní?“

„Zdá se, že si Mrtvá země vytvořila na několika místech zázemí, kam se může stáhnout,“ shrnul pro přítele zprávy, které se doslechl. „Ta místa se poznají podle černých stromů. Král Bruron vydal zákaz a nikdo tam nesmí ani vstoupit. Lidé v nich přijdou o rozum.“

„To není dobrý,“ zabručel Boïndil. „Já si myslel, že jsme se Mrtvý země zbavili, a ona nám tu místo toho nakladla vejce.“

Tungdil pozoroval skřetí stopy. „O to by se měla postarat Andôkai. Jestli Mrtvá země vložila do půdy své sémě, kdo ví, jestli se odtamtud nezačne znovu šířit.“

Dvojče přikývlo na souhlas a ujalo se úkolu roznést tuto zprávu mezi trpaslíky, aby se cestou rozhlíželi. Měli každou černou skvrnu označit a nahlásit králi Bruronovi.

I druhý sluneční oběh se neustále drželi skřetům v patách. Jejich stopy však najednou zabočily na východ, rovnou k nejvyššímu vrcholku celé pahorkatiny. Zřejmě se v těch místech skrývalo něco mimořádného.

Večer třetího oběhu se nepochopitelné stalo skutkem: dohonili armádu skřetů, která se dvě míle před nimi valila přes kopec a mizela za ním.

„Oink, oink,“ vyrazil Pruďas nedočkavě, ale Tungdil se na něho přísně podíval a trpaslík rychle zmlkl.

„Žádný boj,“ přikazoval mu znovu důrazně a konejšivě položil Boïndilovi ruku na předloktí. „Z toho bychom nevyvázli.“

S nesmírnou obezřetností dále sledovali nestvůry, vyšplhali se po příkrém, spoře porostlém svahu a zastavili se před úzkým vrcholkem hřebene.

Tungdil si sundal helmu, jeho dlouhé, hnědé vlasy povlávaly v mírném větříku. Opatrně se posunul nahoru, aby nad udusanými stébly trávy nevyčnívalo nic víc než jeho čelo a oči. Boïndil udělal totéž.

Další hrůza na sebe nenechala dlouho čekat. Skřeti směřovali k místu, které nevěštilo nic dobrého. Tungdil se zahleděl na černé, odumřelé stromy, mezi nimiž bestie právě mizely. Uprostřed lesa leželo jezírko s vodou černou jako smůla, jeho vlnky se jako inkoust přelévaly přes kameny na břehu a zanechávaly za sebou hromádky tmavého slizu.

Tungdil tušil, co se před nimi rozkládá: les bez duše! „Tady se budou cítit skvěle,“ vyslovil nahlas své myšlenky.

Pruďas nechápavě zíral dolů. „Prokletá země! Co tam chtěj? Založit si novou říši? I na ně je tam toho k životu moc málo.“

Jeho přítel zaslechl v Boïndilově hlase němou prosbu, touhu po boji. „Nic nepodnikneme,“ odvětil. „Princ Mallen dá zprávu králi Bruronovi, že jsme objevili další z těch bezduchých míst. Král už se určitě postará, aby skřeti zůstali tam, kde jsou. Nebo je zničí, kdyby chtěli pryč.“

Trochu se natáhl, aby viděl přes koruny stromů, na kterých nebyl jediný zelený list, a aby mohl odhadnout rozlohu toho místa. Čerň se rozkládala dobrou míli široko a daleko a tvořila černý koberec strachu a hrůzy. Pokrčil nos, když k němu vítr zanesl známý pach. Ve vzduchu se vznášel tentýž hnilobný zápach, jaký ucítil u měchu na vodu, zřejmě pocházel z jezírka uprostřed lesa. „Napil by ses něčeho, co tak smrdí?“

Pruďas přidušeně zachroptěl. „Ani kdybych umíral žízní,“ odpověděl.

Tungdil si s vášnivou naléhavostí připomněl zvědova slova. Museli těm šílencům, kteří vešli dovnitř, urazit hlavu, aby zemřeli. Pozoroval inkoustově černé jezírko. Co když se ti dva mrtví skřeti, které jsme viděli, napili té vody? Že by i oni zešíleli, a proto jim usekli hlavu? Na své otázky nenacházel žádnou kloudnou odpověď. Tak sklouzl ze svahu dolů a povyprávěl o objevu ostatním trpaslíkům. Setrvali na místě, dokud se konečně neobjevil oddíl vojáků krále Brurona. Tungdil podal lidem zprávu o všem, co se přihodilo.

„A teď půjdeme domů,“ rozhodl nakonec, a dokonce i Pruďas přijal toto rozhodnutí s úlevou. Naděje, že se konečně po dlouhé, předlouhé době setká se svým bratrem a že si vyschlé hrdlo svlaží nejlepším pivem ve Skryté zemi, ztlumila jeho touhu po boji.

A tak se trpaslíci vydali na dalekou cestu zpátky.

Skrytá země, Černé hory, trpasličí říše Třetích,
6235. sluneční cyklus, konec zimy

„Bislipur si o sobě myslel, že je až moc chytrý,“ pronesl hluboký hlas. Vysoké stěny ho odrazily hrubou ozvěnou, pak zavládlo ticho, pouze praskání a prskání loučí narušovalo mlčení. Pancéřovaná rukavice se železnými trny nad prstními klouby se sevřela v pěst, kovové lamely se o sebe otřely. „Celé ty sluneční cykly promyšleného, mazaného pletichaření a tahání za nitky, a všechno bylo k ničemu, úplně k ničemu. Od samého začátku jsem tušil, že to nakonec selže.“

„Nu, jeho úsilí vedlo k tomu, že ostatní tři kmeny jsou oslabené, můj králi. U Černého skaliska je to stálo stovky životů. To se nám bude v nejbližších cyklech velice hodit.“ Ohně osvětlovaly holou lebku řečníka, ozdobenou jizvami. Tvar a podoba jizev nevznikla náhodou – byly vyryty do masa, aby se staly ozdobou svého nositele. Nejlepší umělci na tetování zkrášlili krutou tvář promyšleně uspořádanými trpasličí runami. Nepříteli, který si je přečetl, prorokovaly to nejhorší. „Své nejlepší válečníky vrhli proti Nôd’onnovým hordám,“ pronesl rozvážně. „Klany jsou tak dnes bezzubé jako starý dědek.“

Jeho protějšek se vzpřímil. Dlouhé, černé vlasy s výraznými šedými pruhy si trpaslík spletl do tří copů, které mu těsně přiléhaly k hlavě. „Hovoříš tedy o otevřené válce? Na ni je ještě příliš brzy.“

Válečný mistr a králův vojevůdce vypnul ramena. Trpaslíkova zbroj se skřípěním opakovala jeho pohyby, skládala se z ocelových kroužků a malých plátků, které byly do sebe umně vpleteny. „Copak někdy byla nějaká vhodnější příležitost, Lorimbasi Ocelové srdce? Během posledních dvou set cyklů rozhodně ne.“

„Já plánuji jiné věci, Salfalure Štítolame,“ odpověděl vládce Třetích zamyšleně. Jeho vous, lesknoucí se v různých tónech hnědé, červené a šedé, vlivem barev natolik ztvrdl, že mu visel u brady, dokonce i když mluvil, tuhý jako kus dřeva. Upřel oči na mapu Skryté země. „Bislipurovy intriky byly v podstatě dobré, ale dával si s nimi příliš na čas. Naproti tomu já bych chtěl docílit úspěchu během jedné dekády.“ Lorimbas se zvedl z kamenného křesla a prošel vysokou komnatou z černé skály, ve které se se svým vojevůdcem zpravidla radil. Kočičí zlato na ponurých stěnách se blýskalo v sebemenším záblesku světla a budilo dojem, jako by oba trpaslíci stáli uprostřed nicoty, obklopení zlatými hvězdami.

Král prošel kolem trojhranných opěrných pilířů, vytesaných ve skále, vystoupal po schodech k obřímu sarkofágu, vyrobenému z ryzího zlata, a rozevřel obě křídla dveří.

Uvnitř se skrývala kamenná, ve vzpřímené poloze stojící rakev otce kmene Třetích, Lorimbura. Jeho postava byla vytesána do horního poklopu. Ze vzácných kamenů, drahokamů a diamantů byly do čediče vetknuty trpasličí runy, velebící Lorimburovy skutky a zvěstující jeho potomkům celé to vražedné dědictví.

Lorimbas uctivě sklonil hlavu. „Příliš dlouho již trpíme výsměchem a opovržením ostatních,“ zašeptal, ponořen do svých myšlenek, a pravicí se dotkl víka rakve. „V kronikách se dočteme o mnoha a mnoha pokusech, kdy jsme se chtěli pomstít za pohanu, kterou jsme utržili. Tomu bude brzy konec, můj praotče. Potomci Goïmdila, Giselbarta, Borengara i Beroïna zakrátko zmizí ze Skryté země. Já, Lorimbas Ocelové srdce z klanu Drtičů kamene, vládce kmene Třetích a tvůj následovník, dosáhnu toho, aby se tvá vůle stala skutkem.“ Poklekl, vytáhl ze závěsníku kouli s trojhrannou hlavicí a natáhl ruku s koulí k sarkofágu. „To ti opětně přísahám, při svém životě.“

Salfalur se k němu připojil, i on poklekl na schodech a uctivě pozvedl dvouhlavé kladivo s průraznou špicí. Slova si ušetřil, král již řekl všechno, co plálo v jeho válečnickém srdci, a tak jen pronesl nezvučnou přísahu tváří v tvář mrtvému otci jejich kmene.

Beze slova se k němu modlili. Hodiny plynuly, kolena je začínala bolet, svaly na ramenou pálily, ale nic by je nedokázalo přimět, aby přerušili pobožnost.

Nakonec se Lorimbas zvedl, políbil kamenné boty a sarkofág opět zavřel. Salfalur rovněž povstal a dojatě pozoroval zlatě se lesknoucí dvířka.

Jejich praotec byl pro ně důležitější než Vraccas, který ho sice stvořil, ale pak si s ním velice šeredně zahrával jenom proto, že se Lorimbur odvážil hájit před bohem svůj názor.

S trpasličí vytrvalostí, které nevědomci říkají zatvrzelost, tak dlouho žádal, aby směl nosit vlastní jméno, až mu to Vraccas dovolil. Ale jako cenu za jeho zatvrzelou odvahu na něj stvořitel všech trpaslíků uvalil kletbu, že jeho kmen nebude ovládat žádnou z trpasličích řemeslných dovedností s takovou dokonalostí jako ostatní kmeny. Toto prokletí přenesl i na Lorimburovy potomky.

Salfalur pozoroval rytiny, které jejich řemeslníci vyrazili do zlata. Jemu se pohled na ně líbil, ale kováři Prvních by se takové práci jen zasmáli a považovali ji za stejně nedokonalou, jako kdyby je vyryl nějaký člověk.

Vy za svou namyšlenost ještě zaplatíte, sliboval zahořkle a upravil si masivní, čepelemi osázené kolejničky na předloktích, které mu v boji poskytovaly dodatečnou ochranu. „Jaký plán sis vymyslel, můj králi?“ obrátil se na Lorimbase a pozpátku sešel ze schodů dolů, s hlavou skloněnou před sarkofágem.

Vládce kráčel za ním. Společně se vrátili k žulovému stolu, na němž ležela mapa Skryté země. „Teď jsou všichni jednotní a my mezi ně vrazíme náš první klín,“ prozradil král rádci svůj záměr. Posadil se, sáhl po džbánu s tmavým pivem a oběma jim nalil do stříbrných pohárů. Pravým ukazováčkem mezitím stále ukazoval na Černé skalisko. „To je pevnost našeho lidu a já ji chci dostat zpět. Máme na ni nárok.“ Pozvedl číši. „Od ostatních kmenů je nanejvýš laskavé, že ji pro nás uvedly do pořádku.“ Hlubokými doušky vypil pivo a rázně odložil pohár na stůl. „Co je?“ podivoval se mlčení válečného mistra. „Můj plán se ti snad nelíbí?“

Salfalur nijak neskrýval, že nechápe, co si král od plánu slibuje. „Co si s tou starou tabulovou horou počneme, králi? Jestli ti jde o tunely, ty máme tady v Černých horách taky.“

Lorimbas se pousmál. „Jde mi jenom a pouze o ty tunely, v tom máš pravdu. Když jsem se doslechl, že Skryté skalisko bylo znovu zpřístupněné, poslal jsem naše učence do kmenových archívů. V našich kronikách našli záznamy o tom, že zdi pevnosti v sobě skrývají více tajemství, než kolik jich dosud ty tři ostatní kmeny odhalily.“

Trpaslík zbystřil sluch a dopřál si doušek piva. „Odkud to všechno víš?“

„Věř mi, starý válečníku, kdyby to ostatní vypátrali, mluvila by o tom celá Skrytá země a k nám by se to už dávno doneslo. Něco tak neslýchaného by si žádný tvor, který umí mluvit, nenechal dlouho pro sebe. Naši zvědové mají uši všude. Ne každý se odhalí tak jako Bislipur.“ Sáhl vedle stolu a podal mu několik pergamenů, svázaných do balíčku, a kupku kamenných desek, do kterých byly vyryty další odkazy.

Nejvyššímu vojevůdci stačil jediný pohled. Se zabručením odložil poznámky zpátky na stůl. „To je starý jazyk našeho národa. Ten já neovládám,“ vysvětlil mrzutě.

Lorimbas spokojeně přikývl a pohlédl na trpaslíka, který měl levé oko neustále podlité krví, jako všichni z klanu Krvavookých. „No právě! Přesně to nám pomůže zachovat tajemství Černého skaliska, dokud tam nevtáhne nějaký náš oddíl. Těch, kteří toto písmo dokážou rozluštit, je málo.“

„To se krásně poslouchá.“ Salfalur se zhluboka nadechl a přemýšlel. „Ale jak kmeny donutíme, aby z naší pevnosti odtáhly? Svádět o ni bitvu považuji za…“

„Ne, Salfalure. My nebudeme plýtvat drahocennými životy hned u prvního klínu. My je nezaženeme,“ král se zle pousmál a zapřel se v křesle. „My necháme někoho jiného, aby to pro nás udělal.“

„Kdo by asi…“

„Král Bruron.“

Trpaslíkovo tmavé obočí se stáhlo k sobě. „Stále více mi připomínáš toho, kvůli kterému jsi mi před chvílí vynadal, že na to šel špatně. To se mi nelíbí,“ napomenul krále. „Vysvětli mi, co plánuješ, když chceš slyšet mou radu, králi.“ Salfalurovy ruce se sevřely kolem topůrka obrovitého kladiva, které bylo skoro stejně velké jako on sám.

„Prosím tě o prominutí a hned ti všechno vysvětlím,“ konejšil ho Lorimbas. „Pátrání ve starých jeskyních se mnohonásobně vyplatilo. Učenci objevili jednu prastarou smlouvu, museli ji uzavřít někdy koncem čtyřtisícího slunečního cyklu. Naši předci uzavřeli smlouvu s králem Gauragaru, která má trvat na věky věků. Jako odplatu za svou pomoc si zajistili, že se Oblačná hora stala jejich majetkem.“

„Oblačná hora?“ Salfalur znal legendu, která se pojila k Černému skalisku. Černé skalisko se kdysi nazývalo Oblačná hora, protože jeho vrchol se vypínal až daleko do nebes. Ta hora byla mocnější a pyšnější než všechny hory obklopující Skrytou zem, aspoň tak se pravilo v oné legendě. Sníh na jejím vrcholu nikdy neroztál a nejvyšší svahy byly z ryzího zlata. Protože se však lidé nemohli ke zlatu dostat, povolali si na pomoc trpaslíky.

„Má to znamenat, že náš kmen opravdu pomohl lidem vydolovat všechno to zlato?“

„Je tomu tak. Z legendy se zčistajasna stala pravda, protože to byl Lorimburův kmen, který jako první vyslal skupinu trpaslíků, aby si Oblačnou horu důkladně obhlédli.“ Lorimbas se podíval na mapu. „Podařilo se jim vyrazit do Oblačné hory chodbu a prokopat se v jejích útrobách nahoru. Horu dočista vybrali a zlato odnesli. Za to kromě svého podílu požadovali, aby si horu směli ponechat. A tehdejší vládce Gauragaru tuto dohodu podepsal.“

Salfalur si připomněl, jak to všechno pokračovalo ve starém příběhu, který mu kdysi vyprávěla nebo vlastně prozpěvovala jeho teta. Když se lidé dostali s trpaslíky do sporu o zlato, otřásla se oživlá Oblačná hora vztekem, aby ze sebe vypudila všechny ty, kteří v ní drancují. Tunely v jejích útrobách se však postaraly o to, že se zhroutila. Od té doby prý údajně pronásledovala svou nenávistí lidi i trpaslíky a zmrzačená skála postupem času zčernala zlobou.

„Nepozná nás to skalisko a nerozdrtí nás kameny, až budeme uvnitř?“ vyptával se opatrně.

„Myslím si, že tato část legendy je nesmysl, který si někdo vymyslil, ale přesto si budeme dávat pozor.“ Král neodvrátil pohled od mapy. „Moje zpráva se ke králi Bruronovi dostane už za několik málo oběhů slunce.“

„Král je nečestný muž. Nebude se držet smlouvy, na které se kdysi s naším kmenem dohodl jeden z jeho předchůdců,“ prorokoval Salfalur zamračeně. „Gandogar, ten nový velkokrál trpaslíků, začne na krále tlačit, protože trpaslíci zachránili jeho říši před tím, aby si ji úplně podrobila Mrtvá země. Nikdy se nepřihlásí k něčemu, co stojí psáno na pergamenu.“

„Možná je král, ale jeho srdce lační po zlatě. Připouštím, že pro lidské krále platí jiná pravidla. Jedna mince nepostačí, ta jejich srdce nepřesvědčí. Proto jsem mu poslal hned dvě bedny zlata. Král je bude potřebovat, koneckonců musí znovu vybudovat říší, která je z větší části zničená, a musí se postarat o potraviny pro poddané. Potřebuje potraviny, které bude nucen kupovat od sousedů.“ Lorimbas sepnul ruce před břichem. „Vidíš, že i já ovládám tahání za nitky. A dokonce líp než neblahý Bislipur.“

Salfalurovo tetování se dalo do pohybu, trpaslík roztáhl široké čelisti do něčeho podobného úšklebku. „To nelze popřít, můj králi. Ale považ, co nakonec Bislipur dokázal.“

„Jsi velmi netrpělivý, starý příteli. Tohle je přece jen první klín, nic víc a nic míň.“

„Tak mi prozraď, kam chceš zarazit ten druhý klín.“

Lorimbasova ruka se zvedla, ukazováček se sklonil dolů a dopadl na říši, které lidé říkali Idoslân. „Pošlu někoho na návštěvu za princem Mallenem, až bude až po uši vězet v bojích se skřety, kteří plení jeho říši, a on je bude chtít zničit nebo zahnat do jeskyní v Toboriboru.“

„Mallen je přítelem toho Tungdila Zlatorukého. Tvoje zlato nebude stačit, i kdybys mu nabídl sebevíc.“ Válečníkovi naběhly na čele vrásky. „Možná tě tím rozhněvám, ale v mých očích je tvůj záměr odsouzený k neúspěchu, stejně jako Bislipurův plán.“

„Salfalure, já vím, že ty dáváš přednost opravdové válce,“ odvětil král tvrdě a jeho hnědé oči spočinuly na nejlepším stratégovi Třetích. „A taky je možné, že hvězdy nám nikdy nebyly příznivěji nakloněny, protože ostatní kmeny mají ve svých řadách málo bojovníků. Ale,“ král zvedl ukazováček, „oni získali přátelství ostatních národů. To tisícinásobně vyváží jakoukoliv početní převahu. Teprve když znovu vzplane staré nepřátelství mezi trpaslíky a elfy a plamen nenávisti bude jasně plápolat, můžeme v něm ukout další klíny. Tvrdé, kovové klíny, které se zaboří hluboko do srdcí lidí i elfů!“

Lorimbasovo vzplanutí ponechalo Salfalura chladným. Aby na něho něco udělalo dojem, k tomu bylo třeba víc než jen zvýšený hlas a plamínky v očích. „Jestli ten tvůj plán vyjde, nikdo nebude šťastnější. Máš nějaké příkazy, které bych měl dát našim lidem?“

„Ano. Vyšli posly ke všem posádkám, kde naši slouží jako žoldnéři. Ať jim vyřídí, že jakmile k nim dojde zpráva se slovy Lorimburova pomsta, musí okamžitě složit zbraně. Ani ta největší odměna ve zlatě je nesmí zlákat k další službě. Dále budou bojovat jedině tehdy, když budou muset bránit vlastní život.“

Král si rukou podepřel bradu a pohroužil se do myšlenek. Do samých nepěkných myšlenek, které mu v mysli naháněly strach, váhání a slabost.

„Tvoje dcera?“

Lorimbas sebou poděšeně trhnul, když zaslechl strohou otázku. Skutečně na ni právě myslel, že o sobě už celého půl cyklu vůbec nedala vědět. „To nic,“ potřásl hlavou. Žádné zprávy, žádná poselství, dokonce ani jediná maličká zpráva, že ještě žije a co poslední dobou dělá. „Věř mi, dělám si o ni velké starosti. Tak velké, jak je vysoké Černé skalisko,“ odpověděl tiše.

„Je to dobrá dcera a ještě lepší manželka. Ona naši důvěru nezklame.“ Poprvé za celou dobu, co spolu seděli a hovořili, ztratily Salfalurovy rysy svou tvrdost. „Jí se nic nestane. Já jsem ji vyškolil v boji a ty jsi ji mistrovsky vyučil v umění klamu.“ Zahleděl se do poskakujících, tančících plamenů. „Ale přál bych si, aby mi poslala nějaké znamení.“ Jeho levice se sevřela v pěst a pancéřová rukavice zaúpěla a zaskřípala.

Jediná slabika by stačila, abychom se zbavili pocitu, že nic nevíme. „Znám tvoje pocity. Tobě chybí žena a mně moje dítě. Ale jinak to nešlo. Jenom ona to mohla vykonat tak, aby nevzbudila podezření,“ bránil se nahlas před svým svědomím, které mu neustále připomínalo, že vyslal nejmladší dceru za posláním, jež mohlo skončit smrtí, kdyby proti ní vyvstal sebemenší nádech podezření. Sklonil hlavu a zavřel oči. „Jinak to nešlo,“ opakoval šeptem.

II

Skrytá země, Modré hory, trpasličí říše Druhých,
6235. sluneční cyklus, konec zimy

Je menší, ale je azůstane koněm.“ Boïndil nešťastně sklouzl poníkovi ze sedla adůrazně si třel zadek. Pak se otřepal azšatů avousů mu vypadl oblak prachu. „Koně atrpaslíci se ksobě vůbec nehodí. Jinak by nás Vraccas stvořil tak, abysme si při dlouhý jízdě neodřeli půlky.“

„Hrozně rád bych viděl tvoje nohy, kdyby musely všechny ty míle ušlapat, ane se vézt,“ odsekl na jeho poznámku Tungdil aušklíbl se. Při tom sesedl zponíka apodrbal ho mezi ušima. Ina něm ležela tenká vrstva nejjemnějšího pouštního písku, který nemilosrdně pronikl itou nejhrubší látkou nebo kůží adřel ho po těle. „Prostě vůbec neposlouchej, co si ten protivný otrávený trpaslík mumlá pod fousy,“ prohodil ke zvířeti. „Skvěle jsi mě přenesl přes celou Skrytou zemi.“

Stáli na nejnižší terase impozantní pevnosti Obrosmrt, jedné znejslavnějších bašt, jakou kdy trpaslíci vytvořili. Tvrz, která se přimykala kvýběžkům Modrých hor, stavitelé nechali zčásti zasazenou do skály, zčásti před ni předsunuli hradby, takže nakonec vznikly čtyři úrovně obrany, umístěné jedna nad druhou.

Po dlouhou dobu si klany Druhého kmene myslely, že se Obrosmrt nedá dobýt. Avšak Nôd’onnovy hordy jim pomocí lstí aúskoků dokázaly pravý opak apříšerně vní řádily.

Kamkoliv Tungdil pohlédl, všude stály jeřáby, kolečka se točila, lanové kladky bzučely, pily na kámen se prožíraly skálou, ve vzduchu se stonásobně odráželo řinčení kladiv adlát avšude byl cítit prach. Kameníci znovu pilně budovali vše, co nestvůry strhly. Pevnost teď nebyla ničím chráněna, ale to nebude trvat dlouho. Už teď strhli poničené hradby aod základu je nově vyzdili. Hradby byly ještě tlustší, ještě silnější.

Vypadá to, jako by se tu všechno zase dávalo do pořádku, pomyslel si Tungdil súlevou. Proč ze sebe nedokážu setřást jakýsi neklid?

Tungdil zaslechl Pruďasův smích. „Dokud nás nevyhladí do posledního, nejsme poražení. Kosti těch sviňuch blednou na slunku, ale nad věžemi pořád ještě vlaje sedmnáct praporců našich klanů.“ Dlouhými kroky pospíchal na horní předprseň, kde se nacházela obrovská brána vedoucí do podzemní říše Druhých.

Tungdil se otočil kpraporům, které už zdálky zahlédl jako malé, tenoučké čárky, ještě když projížděli výběžky sangreînské pouště. VObrosmrti se muselo dít něco zvláštního. Nebyly tam vztyčeny jenom barvy hostitelů, podle všeho vpevnosti ještě pobývaly iklany Čtvrtých aPrvních.

Shromáždění! připomněl si rázem, že málem zmeškali setkání zástupců trpasličích kmenů. „Boïndile, je možné, že jsme ochlup propásli volbu Gandogara velkokrálem?“ zavolal na trpaslíka.

Ten již stál udruhé vnitřní zdi aprávě chtěl projít branou dovnitř. Najednou strnul. „U Vraccase, kvůli samejm skřetům agoblinům jsme málem prošvihli takovou velkou slávu,“ ujelo mu. „Kdyby byl snáma Boëndal, určitě by nám to připomněl.“ Okamžitě zavětřil směrem ke gigantické bráně aopět se uvolnil. „Ne, ještě necítím žádnou hostinu. Tak se zdá, že jsme doopravdy nepřišli moc pozdě, učenej.“

Spolu sostatními trpaslíky vstoupili do podzemní říše, vytesané uvnitř hory. Kráčeli halami, bohatě zdobenými různými ornamenty, podél obrovitých sloupů anadživotních podobizen Beroïna, otce kmene Druhých, na trůnu zbílého mramoru. Když prošli mezi nohama nehybného giganta, dorazili do chodby, která je přivedla před portál poradní síně.

„Vzpomínáš si ještě?“ zeptal se Boïndil tiše.

„Jak bych na to mohl někdy zapomenout?“ Tungdil měl tuto cestu ještě velice přesně vpaměti. Tudy procházel sdvojčaty aocitl se přímo uprostřed vášnivé diskuse. Pro něho tím začalo dobrodružství, které zněho udělalo opravdového trpaslíka.

„Zatracený světlo! Měli jsme zůstat pod zemí, jak se sluší apatří.“ Pruďas si oprášil cop, který pod žhnoucím pouštním sluncem Sangreïnu vybledl. „Myslíš, že jak vejdem, tak se zase budou oněco hádat?“

Tungdil odpověděl záporně. „Není důvod, aby se neshodli. Gandogar je právoplatný uchazeč otrůn. Jeho čestné vystupování by mělo itoho posledního pochybovače přesvědčit, že se jeho duch osvobodil od Bislipurova našeptávání.“

Boïndil na něho mrkl. „Ale ty jsi svejma činama přesvědčil ještě více našinců.“

„Já mám jiný úkol. To víš, akdyž bude zapotřebí, tak to všem ostatním ještě jednou vysvětlím.“ Pěstí třikrát zabušil na portál, položil ruce na křídla dveří, zhluboka se nadechl apevným stiskem bránu rozevřel.

Přivítalo ho teplé světlo, ale hned na první pohled poznal, jak strašně se vtéto významné síni bestie vyřádily.

Chyběla víc než polovina nesčetných kruhových sloupů, tyčících se do závratných výšin, ajen mistrovství dávných stavitelů mohli děkovat za to, že se strop nezřítil dolů.

Když se podíval na stěny, zabolelo ho usrdce. Tam, kde byly kdysi vyryty příběhy zdějin národa trpaslíků, připomínající slavné činy avelkolepá vítězství vuplynulých cyklech, se ve zdi vyjímaly velké nepravidelné díry. Bojové koule skřetů nenapravitelně zničily prastará svědectví.

Tungdil slyšel, jak Pruďas vedle něho zaúpěl, ijeho ten pohled velice zabolel. Když na vlastní oči spatřil takovou spoušť, bude teď skřety honit azabíjet sještě větší posedlostí, pokud vůbec něco mohlo Pruďasovu vášeň dále vystupňovat.

Mísy suhlím asvícny vrhaly světlo na místa pro krále pěti trpasličích kmenů, uspořádaná vpůlkruhu kolem stolu.

Tungdil poznal krále Gandogara Stříbrovousa zklanu Stříbrovousů ze Čtvrtého, Goïmdilova kmene. Vedle něho seděli Xamtys II. Vzdorohlavá zklanu Vzdorohlavých zPrvního, Borengarova kmene, ajednoruký Balendilín Jednoruký zklanu Silnoprstých. Zmoudrého rádce zesnulého velkokrále Gundrabura Bělohlavého se nyní stal král kmene Druhých. Na kamenných tribunách za nimi seděli náčelníci klanů adalší příslušníci kmenů, bylo slyšet mumlání, jeden mluvil přes druhého.

Tungdil mezi nimi vyhledal tvář své družky Balyndis, aještě než se pustil do svého plánu, věnoval jí hřejivý úsměv. To, co měl vúmyslu, si promyslel již před mnoha, mnoha oběhy slunce arozhodl se bez toho, že by Boïndila nebo někoho jiného žádal oradu.

Tungdilova pozornost se zaměřila na obě neobsazené židle aosiřelá místa vřadách za nimi.

Se Třetími, kteří nenáviděli ostatní trpaslíky, nikdo nepočítal, ale přesto jejich místo nikdo neobsadil. Naproti tomu Pátí již neexistovali.

To se po jeho vstupu změní.

„Zdravím radu kmenů,“ pronesl hlasitě, aikdyž mu srdce rozčílením bušilo až vkrku, nedal na sobě nic znát.

„Aha, slyším učenej jazyk,“ sýčkoval Pruďas tiše azakoulel očima. Pro něho to byl jako vždycky hotový zázrak, že se jeho přítel dokázal ohánět silou slov králů apanovníků, apřitom nikým takovým nebyl. Více než šedesát cyklů, které Tungdil strávil jako nalezenec ulidského maguse Lot-Ionana, zbystřily jeho rozum adodaly mu vědomosti, jaké jinak vjeho věku neměl nikdo jiný zjeho národa.

Všiml si spokojeného ušklíbnutí na Balendilínově staré, ctihodné tváři, výraz překvapení vrysech královny Xamtys, zdobených jemným chmýřím, azaslechl Gandogarův přátelský smích, ke kterému se okamžitě připojili ostatní trpaslíci atrpaslice. Napětí polevilo.

Tungdil tedy prošel kolem prázdné židle apostavil se do nejpřednější lavice na tribuně Pátých, aby ho ostatní lépe viděli.

Nikdo netleskal.

* * *