Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Markus Heitz: Die Rache der Zwerge

© Piper Verlag GmbH, München/Berlin 2005

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN epub 978-80-7594-530-3

ISBN mobi 978-80-7594-531-0

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Věnováno zvláště těm,

kteří toto věnování čtou.

Neboť bez vás by třetí svazek

nebyl možný.

„Když je někdo větší nebo má delší údy, tak to ještě není všecko. To můžeme vidět na elfech. Já pořád říkám: Když je někdo velkej, snadnějc ho trefíš!“

Boïndil (Pruďas) Dvojčepel, z klanu Vrhačů seker z kmene Druhých

„Tu a tam člověk zaslechne zlomyslné posměšky o trpaslících. Že jsou malého vzrůstu, jsou paličatí, mají velice pokřivený smysl pro humor, pijí pivo, které je černé jako noc, a dokáží ocenit píseň jen tehdy, když zaduní ze stovky hrdel. Navíc raději obětují život, než aby před nepřítelem ustoupili. Vskutku, i já pravím: kdo jednou směl tak jako já pobývat coby host v jejich majestátních síních, ten má právo říct: to všechno je pravda.

Tak se jim neposmívejme, jako kdyby trpaslíci byly srandovní děti s dlouhými vousy, ale chvalme je za to, jak znamenitým způsobem nás zachránili před zánikem. A to více než jednou.“

Úryvek z desetisvazkového díla „Můj život a mé jedinečné hrdinské činy. Paměti Neuvěřitelného Rodaria.“

„Optal jsem se trpaslieka jedneho, kterak chtiel by – kdyby trpasliekiem nebyl – na sviet přišieti. Zvoliti siebie mohl miezi drakem mocnym, magusem všiepoznajecim i vlastnym bohem jeho Vraccasiem. Trpasliek premieril mie si pohledem zadivenym, pokyval hlavou i pravil: draka mocneho trpaslieci dávno porazili, anžto on nie jest tu viec. Magusa všiepoznajecieho, i toho trpaslieci porazili, anžto on nie jest tu viec. A Vraccasiem rovniež býti nežiadam, anžto na jeho miestie nic lepšieho stvořiti bych niemohl než trpasliekuov.“

vybráno z díla „Spisovaní o národech Skryté země, vlastnostech a svéráznostech jejich“, Ústřední viransiénský archív, sepsal Tanduweyt, sebral Magistr Folkloricum M. A. Het v roce 4299. slunečního cyklu

PŘEDMLUVA

Kdo by si to pomyslel: třetí svazek s Tungdilem a jeho přáteli!

Přeji trpaslíkům jejich úspěch a mám radost, že se malí hrdinové setkali a nadále setkávají s takovým velkým ohlasem. Nakonec tak navíc proměnili můj sen ve skutečnost: umožnili mi, abych nadále pracoval pouze jako spisovatel. Malé bytosti, velký vliv.

V nejlepším se má přestat.

V tomto případě tomu tak skutečně bude.

Proč?

Chtěl bych Skryté zemi dopřát čas, aby si v návaznosti na tento román sama upravila vztahy mezi jednotlivými národy. Bez toho, že by se jim někdo díval přes rameno.

Počkejme si, co se z toho za několik let vyvine. Možná jednoho dne opět otevřu bránu do Skryté země a kdo ví, jak to tam bude vypadat a jak si osud s našimi hrdiny pohraje?

Já v této době mířím do Ulldartu, do svého druhého fantasy kontinentu a rozsévám tam mír a neklid.

Můj dík patří mnoha přátelům trpaslíků, kteří se s Tungdilem a jeho druhy smáli a trpěli. A samozřejmě osvědčenému týmu čtenářů, na nichž jsem si román otestoval, v čele s Nicole Schuhmacherovou, Sonjou a Janem Rütherovými a Tanjou Karmannovou. Za předešlou pomoc nelze opomenout Dr. Patricka Müllera a Meike Seweringovou.

Velkou pochvalu a dík vzdávám lektorce Angele Kuepperové, která se o trpaslíky během posledních tří let společně se mnou starala.

Markus Heitz, červenec 2005

DRAMATIS PERSONAE

Kmeny trpaslíků

PRVNÍ

Xamtys II. Vzdorohlavá z klanu Vzdorohlavých z Prvního, Borengarova kmene, nazývaného také jen „První“, královna

Balyndis Železný prst z klanu Železných prstů, kovářka

Glaïmbar Ostrá čepel z klanu Lamželezů, válečník a král Pátých

Beldobin Kovadlina z klanu Železných hřebů, posel

Ginsgar Nenásilník z klanu Hřebíkářů z Prvního, Borengarova kmene

Bilandal Světelné kladivo z klanu Kladivounů

Bendelbar Žehadlo z klanu Žehadel

Gondagar Trpká pěst z klanu Trpkých pěstí

DRUZÍ

Balendilín Jednoruký z klanu Silnoprstých z Druhého, Beroïnova kmene, nazývaného také jen „Druzí“, král Druhých

Boïndil Dvojčepel, zvaný též Pruďas, z klanu Vrhačů seker, válečník

Fidelgar Průrazný

Baigar Čtyřručka

Gremdulin Železný skus z klanu Železných skusů

Saphira Železný skus z klanu Železných skusů

Balba Pantok z klanu Skálolibých

TŘETÍ

Tungdil Zlatoruký, válečník a učenec

Balodil, jeho syn

Goda Ohnivá, válečnice

Manon Těžký krok z klanu Smrtelných seker

Malbalor Bělooký z klanu Kostilamů z kmene Třetích, král Třetích

Diemo Smrtelná čepel z klanu Smrtelných čepelí, náčelník stráží

Veltaga a Bandilor, nepřátelé trpaslíků

ČTVRTÍ

Gandogar Stříbrovous z klanu Stříbrovousů ze Čtvrtého, Goïmdilova kmene, nazývaného také jen „Čtvrtí“, král Čtvrtých a velkokrál trpasličích kmenů

Bylanta Úzkoprstá z klanu Stříbrovousů, Gandogarova sestra

Ingbar Onyxové oko z klanu Obracečů kamenů, mistr zvedač

Glaïmbli Rubínové oko z klanu Rubínových ok

Tandibur Dolopych z klanu Dolopychů

Sigdal Rubínorudý z klanu Krasokamenů

Feldolin Brousek z klanu Ametystů

SVOBODNÍ TRPASLÍCI

Bramdal Mistrovské ostří, popravčí

Gordislan Perlík, král Zlatotvrze

Lidé

Neuvěřitelný Rodario, herec a mim

Furgas, magistr technicus

Nolik, boháč

Tassia, jeho žena

Gesa, okouzlující matróna

Reimar, dělník

Lambus, kovář z Mifurdanie

Gilspan, hostinský

Ilgar, přisluhovač

Lia, zlodějka pokladů

Franek, zloděj pokladů

Deifrich, hokynář

Kartev, obchodník

Kea, přisluhovačka

Tamás, stavitel

Ove, stavitel

Meinart, velitel urgonské královské gardy

Hakulana, páže oštěpu, velitelka výzvědného oddílu v Idoslânu

Torant, zvěd

Alvaro, velitel tělesné gardy prince Mallena

Kordin, kapitán Mořské peruti

Retar a Algin, rybáři z Weyurnu

Flira, rybářské dítě

Ormardin, rybářské dítě

Talena, žena rybáře

Mendar, kapitán šalupy

Risava, fámula

Dergard, fámulus

Lomostin, fámulus

Princ Mallen z Ida, panovník v království Idoslân

Král Ortger, panovník v království Urgon

Král Bruron, panovník v království Gauragar

Královna Umilante, panovnice v království Sangreîn

Královna Wey IV., panovnice v království Weyurn

Královna Isika, panovnice v království Rân Ribastur

Král Nate, panovník v království Tabaîn

Ostatní

Liútasil, kníže z říše elfů Âlandur

Rejalín, vyslankyně říše elfů

Eldrur, vyslanec říše elfů

Irdosíl, vyslanec říše elfů

Antamar, vyslanec říše elfů

Vilanoîl a Tiwalún, elfové z Âlanduru

Esdalân, baron z Jilsbonu z říše Âlandur

Limasar, elfský válečník

Itemara, elfská válečnice

Hui, ohař

Gronsha, skřet

Kamdra, válečnice ubariů

Flagur, kníže ubariů

PROLOG

Skrytá země,

v Šedých horách, na hranici říše Pátých,

6235. sluneční cyklus, jaro

Gronsha se zastavil a napínal uši v neuvěřitelně hustých chuchvalcích mlhy, jimiž jeho žluté oči nedokázaly proniknout, přestože patřil k nejlepším zvědům vojska knížete Ushnotze. Přesně vzato patřil k posledním třem nejlepším zvědům knížecího vojska. Bezhlavá těla zbývajících špehů malého průzkumného oddílu ležela poblíž Kamenné brány.

Uslyšel kroky. Hodně kroků.

Rychle vytasil zubatý obouruční meč a připravil se k útoku. On sám i celý oddíl se prostě cítili až příliš v bezpečí, když unikli Kamennou bránou z říše podzemšťanů a prchli před jejich přesilou. Teď se jim ti vousáči přilepili na paty jako tuhé šotčí lejno.

Ne že by z podzemšťanů měl strach. V žilách mu kolovala černá voda, krev Mrtvé země, a zaručovala mu nesmrtelnost – jestli mu někdo nesetne hlavu z krku.

Bohužel jejich protivníci ovládali toto umění docela dobře a vůbec jim nevadilo, že jich je méně než skřetů. Když nedosáhli topůrkem zbraně skřetům až ke krku, zaútočili nejdříve na stehna. A když srazili nepřítele na kolena, nebyl pro ně problém useknout mu hlavu.

V severní říší, v níž údajně neměl být ani jeden podzemšťan, narazili na překvapivě vysoký počet nepřátel. Protože jim hrozila porážka, rozhodl se spolu s dalšími dvěma zvědy, že se pokusí ustoupit přes hranice do Země za horami. Odtamtud možná najdou cestu zpátky a budou moci knížete Ushnotze a celé hlavní vojsko varovat před podzemšťany. Třeba to tak bude snadnější, než kdyby se museli prodírat davy nepřátel, třímajících v ruce sekery.

V Zemi za horami, aspoň podle toho, co se o ní vyprávělo, vládl jeho národ, skřeti. Zatím sice žádné nespatřil, ale proti trošce pomoci by rozhodně nic nenamítal.

„Proti tomu tady je prádelna úplný nic,“ slyšel bručet jednoho z podzemšťanů. „Jeden by si řek, že tahle mlha pomáhá tý sviňuše.“

Gronsha se vztekal, když slyšel, že ho takové nedochůdče, které by vestoje nacpal do malého soudku, nazývá sviňuchou. Prasata sice nechutnala špatně, ale neměla příliš lákavý vzhled. A on byl statný válečník, skoro dvakrát tak velký jako leckterý vousáč. Rozzuřeně napnul mohutné svalstvo – a přitom zavadil zbrojí o skálu!

Nepřátelé ten zvuk zaslechli. „Ha!“ vykřikl podzemšťan. „Za moment ho máme.“

V tom se zatraceně pleteš, vousáči. Gronsha se rozběhl, aby pronásledovatele setřásl, ale jeho řinčící zbroj nepřátelům prozradila, kde právě je. Nedokázal říct, jak dlouho běžel a kde přesně zrovna stojí. Nebo kde jsou jeho společníci. Postřehl však, že je kolem něho stále větší šero. Že by byl v jeskyni? Přitiskl se k nejbližší stěně, zatajil dech a napínal uši, jestli ty podzemšťany neuslyší.

„Stůjte!“ nařídil jeden z nich těsně vedle něho, zadupal botami a zastavil se. „Slyšíte ho ještě?“

Nikdo mu neodpověděl.

Gronsha se zlomyslně ušklíbl. Zdálo se, že v této podivné husté mlze ztratili podzemšťani orientaci stejně důkladně jako on. Opatrně nasál vzduch a okamžitě ucítil nepřítele podle jeho nezaměnitelného pachu. Potom se rozběhl, obouruční meč držel zvednutý nad hlavou. Nepřítele rozpoltí jediným úderem.

„Boïndile?“ vyptával se nejistě podzemšťan, který ho slyšel přicházet. Jeho drobný stín se vyloupl z šedé mlhy a Gronsha udeřil. Vůbec nepochyboval, že zvítězí.

„Podívejme se! Alespoň někdo mě slyší,“ vykřikl podzemšťan vesele, vyhnul se jeho útoku a švihl po něm sekerou.

Ostří zasáhlo Gronshu do pravé půlky zadku. Skřet zaječel a okamžitě znovu zmizel v mlze.

Ne, takový způsob boje Gronsha rozhodně nemiloval. Zatracená mlha! Rozhodl se, že se raději dá na ústup, než aby se v té páře oháněl kolem sebe mečem, a doufal, že bude mít štěstí a někoho zasáhne. Navíc by se taková šťastná rána mohla podařit některému z podzemšťanů dřív než jemu.

Rána na zadku se mu mezitím zavřela. Černá nesmrtelnost, které si předtím zavdal, ho svou mocí uzdravila, přestože se rána nacházela na velice nepříjemném, nečestném místě. Co jiného taky mohl od těch zákeřných, podlých podzemšťanů čekat! Vždyť ti se vždycky vyhýbali poctivému boji a zabarikádovali se ve svých pevnostech a jeskyních. Gronsha se otočil a opatrně kráčel mlhou dále. Za ním se zanedlouho ozval vřískot umírajícího skřeta, který padl v boji s podzemšťany. Otřásl jím až do morku kostí.

Proto mu přišlo nesmírně vhod, že se před ním vyloupl z páry drobný stín, stojící zády k němu.

Gronsha dlouho nepřemýšlel, prostě zvedl obouruční meč a udeřil shora přesně doprostřed nepřítelovy helmy. Smrt dostihla podzemšťana tak rychle, že ani neměl čas otevřít ústa a vykřiknout. Krev vytryskla vysokým obloukem z těla ven.

Gronsha se s tím však nespokojil. „Ty podělanej všiváku! Rozcupuju tě na hadry!“ Sekal do mrtvoly, dokud se nerozpadla na kusy. Bušil do ní s takovou vervou, že si vůbec neuvědomoval, jaký příšerný randál přitom dělá. Vousatou hlavu dokonce se smíchem odkopl někam do mlhy, tím se chtěl nepřátelům pomstít. Helmu a štít mrtvého podzemšťana si vzal s sebou. Mohou mu ještě prokázat dobré služby.

Právě když zvedal štít, přiskočil k němu další podzemšťan se zvednutou sekerou v ruce. „Tady!“ zařval podzemšťan hlasitě. „Tady je! Pojďte sem!“

„Zatracenej červ,“ ulevil si Gronsha a postavil se tak, aby rána sekerou zasáhla štít. Ostří sjelo po šikmé hraně štítu, klouzalo po ní dál a zasáhlo ho do ramene. Tlustá vrstva loje, kterou si potřel zbroj a která sloužila k tomu, aby zbraně nepřátel neškodně sklouzly po kovovém brnění stranou, tentokrát selhala. Gronsha uskočil dozadu, ale nemohl se zbavit pocitu, že nepřátelé na něho útočí ze všech stran. Utíkal pryč, nikam nekličkoval, až najednou narazil na stěnu jeskyně. Žula nebyla opracovaná, kdyby se o stěnu odřel, způsobily by mu ostré hrany skály škaredé rány.

Tento objev mu mnoho užitku nepřinesl. Měl pocit, že neustále pobíhá v kruhu. Valící se mlha mu neumožňovala uniknout a podle všeho se nesmírně bavila, když ho tak držela v temnotě. Místo, ve kterém se teď spolu s podzemšťany pohyboval, nemohlo být nic jiného než široce rozvětvená jeskyně.

V rameni mu bušilo, rána pálila. Černá nesmrtelnost léčila rychle, tak rychle, jak jen mohla, ale hojení hrozně bolelo. Opatrně zahýbal paží, která ho způsobně poslechla. Gronsha se na ni musel spolehnout, protože nepřátelé byli pořád ještě někde poblíž. Cítil je, bez ohledu na vlhkou, studenou mlhu, kterou přímo nesnášel. Nejen kvůli tomu, že jí jeho zrak nedokázal proniknout. Čím hlouběji se do ní zamotával, tím méně zvuků slyšel. Dokonce ani jeho zbroj nedělala skoro žádný hluk. Byl obklopen vlhkou, chladnou vatou. Jeskyně v říši skřetů Toboribor na jihovýchodě Skryté země byly vyhřáté a příjemně suché, chodilo se v nich neobyčejně příjemně. Tahle sluj představovala pravý opak. A šel z ní strach.

Šedé závoje mlhy se začaly prudce vlnit, vytvářely iluzi, že se k němu blíží další podzemšťan a chystá se na něho zaútočit. Gronsha se raději přidržoval stěny jeskyně, sunul se podél ní dál a hledal nějaký východ. Třikrát na mlžnou iluzi naletěl a udeřil mečem do prázdna.

Nakonec se Tion a Samusin, bohové jeho národa, nad ním smilovali a ukázali mu cestu: ve stěně se objevila černá díra.

Ze studené, vlhké mlhy však najednou vyskočil podzemšťan a sekl po něm sekerou. „Zemři, ty odporná stvůro!“

Tentokrát byl Gronsha připravený. Odvrátil nepřítelův úder a kopl protivníka do obličeje, takže podzemšťan zavrávoral, odpotácel se dozadu a zase zmizel v mlze. Přitom plival krev a zuby. „Ty zemřeš první, horská vši!“

Nadešla pravá chvíle na nějakou příhodnou lest. Gronsha se přikrčil, aby vypadal stejně malý jako podzemšťan, nasadil si na hlavu potlučenou helmu mrtvého a zvedl jeho štít. Klátil se hned doprava, hned doleva, napodobil podzemšťanův hlas a vyloudil ze sebe chraplavé zvuky. „Pomoc! Zasáhl mě.“ Zachrčel a začal úpět. „U Vraccase, pomozte mi…“

„Bendagare? Dostal jsi to?“

„Moje noha,“ naříkal Gronsha hlasitě a jen s námahou se ovládal. Nesměl se rozesmát, teď ještě ne.

„Vydrž!“ zaslechl, jak odněkud starostlivě volá podzemšťanův kamarád. „Hned jsem u tebe.“ V mlze se objevily obrysy příchozího. „Dávej pozor a buď potichu. Jedna z těch sviňuch tu pořád někde je. Ta…“

Gronsha na nic víc nečekal. Prudce bodl špicí obouručního meče před sebe a vrazil ji podzemšťanovi kroužkovou košilí rovnou do břicha. „Nekecej, vousáči,“ zasmál se zlomyslně a otočil čepelí v ráně. Trpaslík zasténal a pokusil se ho seknout, ale Gronsha chytil sekeru za topůrko a vykroutil ji umírajícímu z ruky. „Zakousni se do svý vlastní zbraně,“ zavrčel a zarazil mu ji přímo do vousatého obličeje.

Podzemšťan spadl na záda a splynul s neproniknutelnou šedí. Tentokrát navždy.

Gronsha přeskočil místo, kam trpaslík dopadl, a pospíchal do mlhou zahaleného tunelu, který ho měl odvést pryč od nepřátel.

Byla to doslova cesta do nejistoty. Nedala se srovnat s žádnou obvyknou výzvědnou výpravou, na jaké byl zvyklý.

Zmocnil se ho neklid. Jsem v Zemi za horami, pomyslel si a po zádech mu přeběhl mráz. Neuměl si vysvětlit, proč se tak chvěje.

V Toboriboru kolovaly hotové legendy o obrovských územích, na kterých prý vládnou skřeti. Každé z nich je údajně nejmíň tak velké jako celá Skrytá země a uživí více příslušníků jejich národa, než kolik hvězd září na noční obloze.

Gronsha považoval tyto pověsti za přehnané. Ale přesto, v Zemi za horami přece museli žít skřeti. Vždyť ze severu došlo před několika tisíci slunečními cykly k prvnímu a dosud jedinému úspěšnému útoku zvenčí.

Samozřejmě, jenom jeho národu mohli všichni děkovat za to, že Severní brána byla proražena. Každý z potomků dávných skřetů znal legendu o onom slavném oběhu slunce, který jim přinesl vítězství nad podzemšťany. Jenom skřeti měli potřebnou sílu, vytrvalost a odvahu. Cyklus za cyklem se tato událost v Toboriboru mohutně oslavovala.

Gronsha by až příliš rád oslavil příští svátek v nově dobyté říši podzemšťanů. Nejraději s hlavou nějakého podzemšťana. S tou by mohli uspořádat soutěž v hodu do dálky, jaká obvykle probíhala během oslav vítězství skřetů a na počest jejich vpádu do Skryté země. K oslavám patřily obrovské spousty jídla a soutěž v říhání by letos nepochybně vyhrál. Místo toho se teď protloukal Zemí za horami a doufal, že mu někdo přijde na pomoc. On sám přišel na svět v jeskyních Toboriboru a o zemi, ze které jeho předkové pocházeli, nic nevěděl. Stejně jako všichni ostatní skřeti v Toboriboru.

Gronsha však doufal, že se nesetká pouze se skřety, ale i s obry, trolly, alfy a všemi dalšími bytostmi, vzývajícími bohy Tiona a Samusina.

„To ještě bejvaly časy,“ zabručel otráveně. Od porážky jejich spojence maguse Nôd’onna byly pro něho staré dobré časy nenávratně pryč, stejně jako pro knížete Ushnotze, který chtěl založit novou říši. Neustále byli na útěku před vojáky rudokrvých, neměli žádný domov, zbyl jim jen nespravedlivý a slabý kníže.

Gronsha se zatím ještě neodvážil Ushnotzovi vzepřít, zabít ho a uchopit moc. Cítil, že zkušenější skřeti se o to pokusí před ním. Kdo knížete porazí, stane se novým knížetem – tak to u jeho národa vždycky chodilo. Nejlepší z nich získal veškerou moc. To on raději ještě počká. Počká si na svou příležitost.

V jeho situaci byla jedinou dobrou věcí nesmrtelnost, kterou mu věnovala černá voda. Ale nesmrtelnost bez moci je jako kost bez masa.

Čím dál Gronsha pronikal vpřed a čím víc mlha kolem něj řídla, tím víc měnil plán. „Proč bych se vlastně měl vracet a poslouchat Ushnotze?“ zeptal se nahlas do prázdnoty a vyřčená slova se dutě odrážela od stěn jeskyně. Třpytivé lišejníky a mechy poskytovaly skřetovým citlivým očím dostatek světla. Viděl teď skoro stejně dobře jako za prosluněného dne. S tím stoupala i jeho víra v úspěch. „Já se taky hodím na knížete.“

Možná se mu podaří sesbírat v Zemi za horami malou armádu a přimět ji, aby zaútočila na Kamennou bránu. Těsně před tím, než uprchli, poškodili spolu s ostatními skřety z jejich oddílu obrovité žulové portály brány a podzemšťani je nebudou moct tak narychlo zabarikádovat. Pár stovek skřetů a bitva s hrstkou obránců bude hned vyhraná. Musel rychle najít spojence a zaútočit, než podzemšťani opraví škody.

Gronsha se ušklíbl. On, nesmrtelný skřet, sám dobude a udrží pevnost podzemšťanů! Vše, co k tomu potřeboval, bylo pár dalších bojovníků. Nesměl si moc vybírat. Přivítal by skoro každého, kdo dokáže udržet zbraň. Teď už nepochyboval: sám Tion si přál, aby odešel do Země za horami.

Jeho oči objevily na stěně jeskyně namalovaný znak. Byla to runa, plná ozdobných kudrlinek, cizí a nějakým prapodivným způsobem z ní odporně čišely stopy trpaslíků. K šikmouchým se tvar té runy vůbec nehodil. „Že by byly ty fousatý neštovice i na týhle straně hor?“ zanadával skřet. Nedokázal poznat, jestli byl kámen opracován před nedávnem, nebo před stovkou slunečních cyklů. Opatrnost ale rozhodně byla na místě.

Běžel dál, pokračoval chodbou, která se po chvíli rozdvojila, a po krátkém váhání se vřítil do chodby, z níž proudil teplejší vzduch.

Chodba se zanedlouho rozpadla na celý tucet chodeb. Gronsha byl na okraji hotového bludiště.

Označil si cestu, kterou si vybral, velkou skřetí runou, dvěma svislými čárkami, mezi které vyznačil dvě tečky. Vyryl do skály svou runu, aby našel cestu zpátky, kdyby bylo třeba. Po nepříliš dlouhém pochodu se musel znovu rozhodnout, kterým směrem se dá, a to se opakovalo ještě osmkrát.

V jeskyni bylo ticho jako v hrobě.

Gronshovy kroky nezpůsobily sebemenší hluk, zdálo se, že lůj na jeho zbroji pronikl do všech štěrbin a promazal díly brnění, které se při pohybu třely jeden o druhý. Ze stropu neodpadl ani kamínek, žádná kapka vody se nerozpleskla o skálu. V Zemi za horami neexistoval žádný zvuk, žádný život. Nic než on a chodby, jednou vysoké a široké jako vrata od stodoly, jindy zas malé a úzké jako lidská žena.

Pomalu se ho zmocňoval děs.

Gronsha se začal strachy potit. Brzy viděl všude kolem sebe míhající se stíny, které ho neustále obklopovaly, pak se mu zdálo, že se jeho vlastní stín pohybuje sám o sobě. Zakrátko se dostal tak daleko, že by ho potěšil dokonce i smrtelný výkřik nějakého skřeta. Aspoň by konečně něco slyšel.

Nakonec pádil chodbou pryč, nevěděl, před čím ani kam prchá. Tak chtěl uniknout tomu naprostému tichu, až si zapomněl značit cestu. Jeho únava, minulost, nic z toho najednou nehrálo roli.

Chodba po čase vyústila do jeskyně.

Gronsha zůstal stát u vchodu, lapal po dechu, v levém boku ho při každém nadechnutí prudce píchlo. Odhadoval, že jeskyně je dobrých čtyřicet kroků dlouhá a určitě více než sto kroků vysoká. Otvory ve stropu padaly šikmo dovnitř sluneční paprsky, tlusté jako stromy. Málem v něm vzbudily dojem, že se před ním tyčí obrovité světelné sloupy, na nichž celý strop spočívá. Světlo pronikalo černí jeskyně a vytrhávalo ze dna temnoty malé našedivělé skvrny.

Gronsha ztuhl. Byly tam kosti… kolem něho se povalovaly celé haldy kostí. Skřetích kostí!

Buď našel pohřební síň, v níž měly bez jakýchkoliv cavyků a nejmenší úcty zetlít pozůstatky zbabělců, nebo v chodbách a jeskyních žilo něco, co si vybralo jeho národ za potravu.

Skřet opatrně postoupil o několik kroků hlouběji do jeskyně, klekl si a mečem prohrábl jednu z hromádek kostí, ozářenou slunečním světlem.

Na kostech byly skutečně vidět stopy nožů. Někdo si dal tu práci a oškrábal z nich maso, větší kosti byly přelámané, aby se ten někdo dostal k morku. Lebky byly netknuté. Pokud se nemýlil, byly všechny kosti poměrně čerstvé.

Hlasitě vydechl, zvedl se a zavětřil na všechny strany. Bylo možné, že podzemšťani nakonec byli doslova menším zlem.

Utíkal dál, napříč jeskyní a z důvodu, který sám příliš nechápal, si dával pozor, aby se vyhnul skvrnám světla a jasným paprskům. Když dorazil na druhý konec jeskyně, vběhl do dalšího tunelu a s kručícím žaludkem pospíchal dál. Z neustálého utíkání dostal pořádný hlad.

Citlivý nos Gronshu varoval.

Známý pach mu prozradil, že se někde v blízkosti pohybují jiní příslušníci jeho rodu, přestože je ani neviděl, ani neslyšel. Rozčilovalo ho však, že necítí vůni žluklého tuku na zbrojích.

Potom objevil na konci chodby záři malého ohně.

Gronsha se nesnažil jít příliš potichu, protože neměl chuť nechat se prošpikovat šípy přehnaně horlivých stráží. „Haló,“ houkl do tunelu a skála jakoby trychtýřem přenášela skřetův mocný, hluboký hlas dál. „Já jsem skřet! Z Toboriboru! Potřebuju, abyste mi pomohli proti podzemšťanům, bratři!“

Dva velké, rozložité obrysy vstoupily do štoly a zatemnily jas plamenů. Neurčitý, přitom však známý pach zesílil, stíny obou postav se chodbou rozlétly až k němu. Zatím nedokázal rozpoznat žádné detaily, ale co se týkalo vzrůstu, tak skřeti ze Země za horami v ničem nezaostávali za těmi z jižních končin Skryté země.

Přicházeli k němu, štíhlé oštěpy s krutými háky drželi skloněné k zemi.

Gronsha usuzoval, že se tenké kovové háčky pod velkým tlakem prostě ulomí a uvíznou v těle oběti. Zbraň v něm vzbudila nesmírný respekt.

Třetí skřet za nimi pospíchal s lucernou v ruce a namířil její zář přímo na Gronshu.

Zanedlouho stáli před ním, jedna z nich byla samička, což Gronshu velice překvapilo. Nejen kvůli tomu, že měla nesčetné kroužky v ušních lalůčcích a nezvykle štíhlý nos, čímž okamžitě probudila jeho chtíč, ale i proto, že se jako samička začlenila do stavu válečníků. Něco takového z Toboriboru neznal. Ženské se měly starat o malé spratky a o jídlo. A o válečníky, jako byl on sám, a to hned.

„Nech ruce pěkně v klidu,“ nařídila mu hrdelním hlasem. Špička kopí se mu zapřela o krk a nasměrovala ho ke stěně. „Takhle zůstaň stát. Bratříčku.“ Oba zbývající skřeti se rozesmáli.

Gronsha se podivil, když zblízka uviděl, jak vypadají jejich zbroje a helmy. Oni opravdu nepoužívali na pancířích tuk, který by je mnohdy dokázal zachránit! S takovou nikdy žádnou bitvu nevyhrají. Považoval za hloupost, že někdo nepříteli tak ulehčuje práci. Navíc vypadali velice čistě. Alespoň mnohem, mnohem čistěji než on. Byli nezdravě čistí.

Probudila se v něm závist. Nepochyboval o tom, že zbroje pocházejí z nějaké skřetí kovárny. Kvalita kovu a řemeslná zručnost, s jakou byly vyrobeny, však vysoko převyšovaly práce i těch nejlepších kovářů knížete Ushnotze. Je možné, že by proto ani nepoužívali lůj?

„Já jsem Gronsha. Zaveďte mě ke svému knížeti,“ žádal je panovačně a vypnul tělo. „Je možný, že mě někdo pronásleduje. Bude lepší, když si dáte pozor.“

Samice nahlédla do chodby, kterou Gronsha přišel, a vyslala oba válečníky, aby se v ní porozhlédli. „Ty pocházíš z… odkud vlastně jsi?“

„Z Toboriboru.“

„Z Toboriboru?“ Ani se na něho nepodívala, jenom se rozhlížela, co se děje v chodbě. „Co je to zač?“

„Co by to mělo být?“ zavrčel Gronsha podrážděně a zároveň i udiveně. „Je to mocná skřetí říše, daleko na jihu Skryté země.“

Teď mu bojovnice přece jen věnovala jeden pohled. Výraz, který se jí objevil v růžových očích, kolísal mezi lhostejností a výsměchem. „Skřetí říše? To je zas jednou radostná zpráva. Jestli leží na jihu, co potom děláš na severu?“ Její přízvuk mu působil bolest, mluvila až moc zřetelně a důrazně. Spíš by se dalo říct nafoukaně. „Ty ses někam zaběhl?“

„Velím jednotkám knížete Ushnotze, který je pánem Toboriboru. Jsem tady, abych hledal přátele, kteří nám pomůžou proti podzemšťanům…“ mírně zalhal a podle zmatku, který se jí objevil v tváři, pochopil, že mu nerozumí. „Ty nevíš, kdo jsou podzemšťani?“ Všechno bylo čím dál zmatenější. „Ach, potom vás provází Tionovo i Samusinovo požehnání, jestli ten mor se sekerama tady u vás není,“ odfrkl si. Zvedl ruku do výšky boků. „Takhle velicí, když nemají helmu. Říkáme jim vousáči a horský vši, a většinou…“

„Aha, jasně. Znám je,“ přerušila ho bojovnice. Oba vyslaní skřeti se vrátili mezitím zpět a dali jí znamení, že žádné nebezpečí nehrozí. Nikdo ho nepronásledoval. „My jim říkáme jinak. Je neobvyklé, že jeden z našich bratrů,“ nesmírně pobaveně zdůraznila právě toto slovo, „se vydal touto cestou a přišel do Fòn Gàly.“

„Kam?“ zeptal se Gronsha.

„Sem.“

„Aha, do Země za horami,“ řekl skřet. „Tak se tomu tady říká u nás.“

„Vítej.“ Vycenila zuby a ukázala mu tesáky, silné a rovnoměrné.

Gronshovi se líbila. Chtěl ji. Až obsadí pevnost, vezme si ji za ženu a zplodí s ní spoustu dětí. Ta určitě ještě nikdy neměla chlapa, který by se mu vyrovnal. On ji umravní a naučí správnému chování, jak se sluší na pořádnou ženskou.

„Smíš mě doprovodit, Gronsho. Zavedu tě k našemu knížeti. Bude mít radost, až uslyší o Toboriboru.“ Konečně odtáhla kopí od jeho krku a ukázala k osvětlenému východu z tunelu. „Až po tobě. Bratříčku.“ Skřeti se znovu rozesmáli.

Došli do velké jeskyně, která měla zčásti přirozený, zčásti umělý původ. Sto kroků na šířku, dvakrát tolik na délku, vysoká jako nejvyšší věž u Kamenné brány. Prostředkem jeskyně protékal malý potůček, podél něhož byly na pravém i levém břehu postavené černé, pětiboké stany. Ve vzduchu se vznášely nejrůznější pachy: škvařilo se jídlo, někde někdo něco opékal, v železných držácích hořelo a žhnulo uhlí.

Gronsha se divil, proč zde chybí pravá vůně jeho národa, které se nic nevyrovná. Ono kořeněné aróma velikosti, síly a nadřazenosti, kterému rudokrví říkají „smrad“. Bratři a sestry ze Země za horami tady nemohli dlouho tábořit.

Nedokázal se udržet a ušklíbl se. Když spočítal množství skřetů, kteří se tu shromáždili, dospěl přinejmenším ke dvěma tisícům. Nejmíň. S takovým počtem válečníků zničí všechny podzemšťany.

Jeho průvodkyně ukázala na největší z černých stanů. „Tam dovnitř.“

Společně prošli táborem, sledováni zvědavýma očima mnoha skřetů. Gronsha si dával záležet, aby působil impozantním dojmem. Mírně odtáhl ruce od těla, důstojně našlapoval, cenil zuby a koulel očima.

„Přivádím knížeti jednoho phottòra,“ zavolala skřetí žena, byla v dobrém rozmaru. „Přichází ze skřetí říše z jakési vzdálené země.“ Skřeti, kteří postávali poblíž, sklonili hlavy k sobě a začali si něco šeptat, přitom se na cizince stále znovu obdivně dívali. Alespoň tak si Gronsha vykládal jejich pohledy.

„Kdo je phottòr?“ vyptával se, přičemž v ničem neslevil ze svého afektovaného chování. Dvě samice po něm vrhaly chlípné pohledy a Gronsha zafuněl co nejhlubším hlasem, aby na ně udělal ještě větší dojem.

„Tak nazýváme takové jako ty. V naší řeči je to vyznamenání.“

Gronsha vysunul širokou bradu vpřed. Vyznamenání měl rád.

Když se před vchodem zastavili, popadla ho skřetí žena za rameno. „Buď zdvořilý, Gronsho. Naše chování a zvyky se možná liší od těch vašich.“ Pak mu do zad uštědřila štulec, který ho postrčil dovnitř, a sama ho následovala.

Gronsha zjistil, že se nachází ve stanu, osvětleném nesčetnými svícny. Čtyři kroky před ním se na kupě pestrobarevných koberců pohodlně rozvaloval rozložitý skřet a jedl. Přes ramena měl přehozený plášť z černého hedvábí, takový by si klidně vzal na sebe i leckterý rudokrvý. Za ním visela na dřevěných stojanech sbírka zbraní, kterou by se dala vybavit menší armáda. Na třech prstech se mu leskly zlaté šperky.

Kníže byl určitě ten největší skřet, jakého kdy Gronsha viděl. Ve srovnání s knížetem působila jeho vlastní postava jako tělo dospívajícího mladíčka. Široký obličej s vysokým, dozadu ubíhajícím čelem zdobil pod nosem tenký knírek. Černé vlasy byly spletené do copu. V knížeti se probudila zvědavost, zarazil se v jídle. „Kamdro, lásko moje. Co mi to tu přinášíš?“

„Urozený kníže Flagure,“ řekla Kamdra a hluboce se před náčelníkem uklonila, Gronsha ji pak rychle napodobil. „Přivádím vám dárek, Urozený. Přišel chodbou, kterou jsme považovali za mrtvou.“ Postrčila hosta dopředu. „Jmenuje se Gronsha a nedá se mu moc rozumět. Jeden z těch degenerovaných, Urozený. Ale vyprávěl nám něco o jakési skřetí říši.“

Flagur se posadil a položil si ruku na koleno, zatímco druhou pokynul hostovi, aby přistoupil blíž. „No dobrá. Říkáš Gronsha,“ opakoval zamyšleně a nechal zvuk jeho jména hlasitě zaznít. „Ano, to jim tak odpovídá.“ Pohled jeho růžových očí byl výrazně tvrdší a přísnější než pohled samičky.

Gronsha se mezitím vzpamatoval z prvního údivu, přestože mu pach odporně sladkých vonných esencí, které se vznášely mezi stěnami stanu, dával co proto. Parfém, čistota, podivná řeč. Tihle skřeti se v žádném případě nechovali jako obyčejní skřeti, a už vůbec ne vůči němu. Jeho pýcha se vzedmula a napřímil se. „Já nejsem žádná věc. A už vůbec ne deg… deleg…“

„Degenerovaný?“ pomáhal mu Flagur ochotně.

Gronsha udělal krok vpřed, poraněná pýcha měla za následek, že v něm vzkypěl vztek. „Kníže Flagure, dej mi…“ Do krku se mu zaryla žhavá bolest. Zaprskal, otočil se a spatřil Kamdru. Na špičce jejího oštěpu ulpěla krev. Jeho krev „Ty…“

„Nic takového. Knížete budeš oslovovat Urozený a budeš mu vykat, jak se sluší a patří.“ Pevně svírala zbraň a byla připravená ho okamžitě znovu bodnout. „Já tě naučím našim mravům, phottòre.“

Gronsha na ni zavrčel a předstíral, že se podrobuje. Teď už neměl pochyby, vezme si ji za ženu, zlomí její vůli a udělá z ní otrokyni. Otočil se k čekajícímu Flagurovi. „Poskytněte mi pomoc!“ opakoval. „Musíme zaútočit na pevnost podzemšťanů…“

„Tím myslí ubariu, Urozený,“ přeložila jeho slova Kamdra.

„Naše ubariu?“

„Ne, jejich ubariu, Urozený.“ Hlas skřetí ženy zněl nesmírně pobaveně. „Jak se zdá, žijí i v zemi na druhé straně hor. S phottòrem ale nejspíš nemají nic společného.“

Flagur přikývl a najednou z něj vyzařovala dobrá nálada. „To si brzy důkladně prověříme.“ Kývl na Gronshu. „A ty, povyprávěj mi o té své skřetí říši.“

A Gronsha vyprávěl. Hovořil o Toboriboru, o jeskyních, o vojsku knížete Ushnotze, o pevnosti podzemšťanů u Kamenné brány, kterou nebude těžké dobýt, i o oslabených armádách lidí a elfů.

Nechal si přinést papír a kousek uhlí, kterým namaloval hrubou mapu Skryté země. Inkoust a pero nechal tam, kde byly. Jeho necvičené ruce by brko jenom polámaly a všude zanechaly černé kaňky. „Skrytá země je snadná kořist, kníže Flagure,“ lákal ho. „Vyznám se v ní opravdu dokonale. Dejte mi nejsilnější válečníky a já s nima obsadím pevnost těch podzemšťanů.“ Gronsha opět pocítil bodnutí do krku a honem hlasitě dodal „Urozený“. Ach, s jakou chutí bude lámat Kamdřin odpor.

„Abych tu pevnost pak daroval tvému knížeti?“ vysmál se mu Flagur. „To určitě ne.“

Gronsha se předklonil, pod zbrojí mu po zádech stékala krev. „Ne. Já jsem si myslel, že vy byste se mohl stát novým knížetem všeckejch skřetů. Jenom si to představte, měl byste pod sebou více než pět tisíc dalších skřetů, Urozený.“

Oči skřetího knížete ztvrdly. „Proč by mě měli následovat?“

„Protože já vás budu podporovat.“

Flagura přepadl záchvat smíchu. Opovržlivý řehot z něho přímo vytryskl a Kamdra se k němu připojila. Dokonce opomněla potrestat Gronshu za to, že zapomněl říct „Urozený“. „No to je skvělé,“ zařičel kníže. „Řekni mi, jak chceš dosáhnout toho, aby vaši skřeti následovali nového pána? Popleteš jim rozum? To nedokáže ani můj nejlepší mistr run. Ne, když jich má být pět tisíc.“

Gronsha překvapeně mlčel a zamrkal očima. „Mistr run?“ zeptal se.

Kamdra přemýšlela. „Mistr run umí působit neviditelnými silami,“ pomáhala mu lépe pochopit neznámé slovo. „Tomu nerozumíš, phottòre.“

Gronsha chápal velice dobře. Má co dělat se skřety, kteří mají mezi sebou vlastního maguse. Opravdového maguse!

Teď už považoval za jisté, že se s jejich pomocí bude moci korunovat panovníkem Skryté země. Ale k tomu potřeboval získat vládu nad celým tímto kmenem.

Měl prostý, ale účinný plán. Jakmile se mu naskytne příležitost, zabije Flagura a podle zvyku se nechá vyhlásit novým knížetem. Když porazí toho skřetího obra, nikdo se neodváží pochybovat o jeho převaze. „Urozený, dostanu vaše válečníky, nebo ne?“ zeptal se ještě jednou s důrazem v hlase.

Flagura, který se právě uklidnil, přepadl nový záchvat smíchu, až se nakonec zabořil do koberců a polštářů a lapal po dechu.

Právě na to Gronsha čekal. Vrhl se vpřed a chopil se dýky, její ostří mířilo knížeti přesně na srdce.

Rozesmátý Flagur sáhl bleskurychle za sebe, uchopil krátký meč a rozmáchl se jím po útočníkovi.

Rána do hrudi byla nesmírně krutá.

Nejenže odmrštila Gronshu ze směru útoku, prosekla mu i zbroj a maso pod ním. Ze skřeta okamžitě vytryskly proudy tmavě zelené krve a Gronsha dopadl na lože vedle Flagura. „Byl jsem si naprosto jistý, že se o to pokusí,“ ušklíbl se kníže a očistil si zbraň o šaty mrtvého. „Je to jeden z klasických stylů jejich jednání. Čiré násilí. Nic jiného neznají.“

Kamdra pro jistotu vrazila Gronshovi kopí do zad tak hluboko, až se háky v těle pevně zachytily, a odtáhla mrtvolu k východu. „Urozený, byl jste brilantní jako vždy,“ prohlásila a uklonila se.

Gronsha však nebyl v žádném případě mrtvý. Máchl dýkou za sebe, přesekl násadu kopí a vyskočil na nohy. Otevřená rána na hrudi se zacelila, krev Mrtvé země opět odvedla účinnou práci.

Vrhl dýkou po Kamdře a zasáhl ji do levého ramene. Po třech rychlých krocích se zastavil těsně vedle Flagura. Pak vytrhl z úchytu jeden z mečů a rozpřáhl se jím na knížete. Kníže se po něm ohnal krátkým mečem. Aby Gronsha knížeti dokázal, že nad ním má bezmeznou převahu, nechal ho, aby jej zasáhl do předloktí.

Rána byla hluboká a hodně bolela, strašně moc bolela, ale zahojila se přímo před Flagurovýma očima. Přesně to si Gronsha přál.

„Podívej se, co dokážu!“ Gronsha se obrátil ke Kamdře. „No, co je? Vytáhni si moji dýku z ramene a udělej to po mně, jestli to umíš.“

Flagur se vrhl stranou, překulil se přes koberce k držákům na stěně stanu a vybral si řemdih, aby se mu lépe bojovalo a nebyl odkázaný pouze na krátký meč. „Má jedno malé tajemství,“ zabručel nadšeně a v růžových očích se mu zablýsklo. „Nejsi náhodou nesmrtelný, nebo snad ano?“

„Jsem,“ vykvikl Gronsha, rozčílením mu přeskakoval hlas. Jedna dvě rány a vlastní zásluhou se sám stane knížetem. „Na rozdíl od tebe!“

Jeho soupeř se pousmál jako dravá šelma. „Tak si to prověříme.“

Gronsha na Flagura prudce zaútočil, ten uskočil stranou a chtěl ho udeřit řemdihem do zad. Gronsha jeho pohyb očekával, protivníkův úder podběhl a zarazil knížeti meč až po jílec do břicha. „Zemři!“ zajásal. „Teď jsem tady novým vládcem já!“

Skřetova radost v mžiku odumřela, protože kníže odhodil zbraně na zem a oběma rukama sevřel Gronshovo hrdlo. Pomalu ho napnutými pažemi zvedal vzhůru, až pod střechu stanu. Vůbec mu nevadilo, že má v těle zaražený meč.

Gronsha kopl do jílce. Nepřítel by správně měl řvát bolestí, ale tenhle sebou ani nehnul.

„Zkusme vyjednávat, Urozený,“ zachroptěl ve smrtelné hrůze a přestal s pokusy vyprostit se vlastní silou z knížecího svěráku. Utrhl si od opasku láhev na pití. „Kníže, moje tajemství je skrytý v týhle flašce. Černá nesmrtelnost!“

Prsty ho dále svíraly, skřetova páteř protestovala a skřípěla.

Gronsha odhodil láhev na zem. „U Tionovy tmy, vemte si to! Vemte si to, ale nechte mě žít!“ zaječel falsetem. „Já bysem chtěl…“ Hlas mu vypověděl, nedostávalo se mu dost vzduchu.

Nesmírný tlak mu najednou zlomil vaz. Nemrtvý život Gronshi, posledního špeha z výzvědného oddílu knížete Ushnotze, zanikl ve Flagurových silných rukou.

Kníže lhostejně odhodil mršinu na zem. „Kamdro, přivolej léčitele a mistra run,“ pronesl pevným hlasem a opatrně se posadil. Dával si pozor, aby se meč nezabořil do polštářů a nezachytil se v nich. Teprve teď si dovolil projevit slabost a protáhl obličej. Chuť bojovat a zabít v něm pohasla.

„Co s ním uděláme, Urozený?“ vyptávala se Kamdra a ukázala na mrtvolu.

Flagur opatrně uchopil krátký meč, uřízl si z lýtka definitivně mrtvého Gronshi pruh masa a opláchl ho v míse s vodou, aby ho očistil od špíny. Pak si ho strčil do úst a začal žvýkat. Mělo jedinečnou chuť. „Chutná přímo skvěle,“ konstatoval a vyzval Kamdru, aby si taky vzala kus masa.

Kamdra ho ochutnala a rozšířily se jí oči. „Kdo by to do něj řekl? Smrděl tak, že jsem si myslela, že jeho maso budeme muset máčet ve vodě nejmíň sedm měsíců.“ Uklonila se a pospíchala ven, aby ke knížeti přivedla léčitele a mistra run.

„Počkej,“ zavolal za ní kníže. „Pošli našim ubariu zprávu, že máme novinky. Budou celí žhaví, aby se dověděli, co se děje ve Skryté zemi.“ Kamdra přikývla a odešla.

Flagur se nedokázal ovládnout a snědl další pruh masa z lahůdky, kterou sám složil. S vyhlídkou na takovou kořist se Skrytá země stala pro něho a jeho kmen nesmírně lákavým cílem.

Natáhl ruku po láhvi s pitím, otevřel ji a přičichl k ní. Příšerně páchla, smrad mu pronikl nosem až někam za oči. S odporem vylil obsah láhve do kbelíku na odpadky a hodil tam i láhev.

Meč v břichu mu působil nesmírné bolesti, ale ty přežije. Věřil v pomoc boha Ubara, stvořitele jeho národa.

Svět se mu pomalu začínal rozmazávat před očima. Pohled růžových očí sklouzl ke vchodu do stanu, jímž vstoupilo dovnitř několik tmavých stínů. Rychle se k němu blížily. Něčí hlas mu zašeptal do ucha. „Urozený, začínáme. Buďte silný a nechť vám Ubar pomáhá.“

„On mi pomůže,“ procedil Flagur napolo v bezvědomí mezi zuby a napnul svaly. „Dělejte rychle…“

I

Skrytá země,

v Šedých horách na jižní hranici říše Pátých,

6241. sluneční cyklus, jaro

Když jsem tu byl naposledy, leželo všechno v troskách, šikmouchý. Ale tohle… tohle bych nikdy nečekal.“ Tungdil Zlatoruký pohladil poníka, k němuž právě tiše promlouval. Když projel poslední serpentinou cesty, údivem se zastavil. Zaklonil hlavu dozadu, aby viděl na vrchol pětiboké věže, která se impozantně a nedobytně tyčila do nebes hned vedle horské stezky. „Ne po pouhých pěti slunečních cyklech.“ Využil krátkého odpočinku, přiložil ke rtům téměř prázdný měch na pití a prolil hrdlem poslední zbytek pálenky. Alkohol ho pálil na rozpraskaných rtech.

Projel kolem stavby, vedle níž by si i obr připadal maličký, a dostal se na plošinu před vchodem do říše Pátých, potomků Giselbarta Železnookého.

Zdálo se mu, že to bylo teprve včera, kdy se s přítelem Boïndilem a svou nynější družkou Balyndis vydali v čele dvaceti válečníků na výzvědy. Tehdy procházeli polem trosek, zaplněným starými zříceninami a mechem obrostlými kameny. Většina opevnění, která tu Pátí kdysi vybudovali, byla naprosto zničená.

Tentokrát se mu naskytl úplně jiný pohled, při němž by se srdce každého dítěte kováře rozzářilo pýchou.

Místo, kterým právě na poníkovi projel, tehdy zabírala jáma, v níž se utopily části vojska Ushnotzových skřetů. Dnes bylo zasypané a zakryté deskami z černého mramoru. Nápisy ze zlata a vraccasia připomínaly onen slavný boj a vzdávaly čest padlým trpaslíkům. Každičký z nich se stal hrdinou a neustále ožíval v písních, opěvujících slavnou bitvu.

Po zvětralých ruinách, kterými se Tungdil kdysi prodíral, nezbylo ani stopy. Všechny staré kameny byly odklizeny a udělaly místo novým. Kvádry ze světlé žuly a tmavého čediče se bez jakýchkoliv spár či štěrbin pojily jeden ke druhému a vytvářely okrouhlou, dvacet kroků vysokou hradbu v podobě ochranné ruky, umístěné před vlastním vchodem do říše Pátých.

Z hradeb se zvedaly tři věže z černého čediče, z jejichž plošin měli trpaslíci přehled o cestě, strmě se klikatící k pevnosti, a určitě dohlédli na stovku mil do hloubi království Gauragar. Na stožárech povlávaly korouhve Pátých – uzavřený řetěz z vraccasia symbolizující zlatnickou práci a jednotu kmene – a dávaly široko daleko na vědomí, kdo je zde na stráži.

Tungdil cítil, že má obličej skropený vlhkostí. Otočil hlavu a pohlédl k blízkému vodopádu, který hučel a burácel jako před pěti cykly. Bílé kaskády s oblaky jemné vodní tříště se leskly v jarním slunci a zářily jako krystal. Všechno dohromady na něho učinilo ohromující dojem.

Šikmouchý zafrkal, zastavil se před bránou hrůzostrašné, zároveň však překrásné pevnosti a hledal stébla trávy, ale na holé skále nenašel nic, co by se mu zamlouvalo. Netrpělivě zahrabal pravou přední nohou.

„Já vím, že máš hlad. Určitě nás hned pustí dovnitř.“ Tungdil nedostal v tuto chvíli další příležitost důkladně si prohlédnout nádherné stavby, svědčící o dokonalém stavebním umění kmene Druhých.

Křídla brány, vysoké jako celý dům, se zvolna rozevřela. Železné pláty na vnější straně skýtaly důkladnější ochranu proti beranidlům a jiným obléhacím zařízením.

Ze vchodu vyšel trpaslík, na jehož helmě se třpytily a blýskaly diamanty. Tungdil dobře věděl, kdo si chrání hlavu něčím tak drahocenným. Král Gandogar Stříbrovous z klanu Stříbrovousů z kmene Čtvrtých ho přišel osobně uvítat a dlouhými kroky mu chvátal v ústrety.

„Velkokráli Gandogare,“ pozdravil ho Tungdil. Poklekl na koleno a sáhl po Ohnivé čepeli, aby ji napřáhl ke králi a po způsobu trpaslíků dokončil pozdrav. Gesto představovalo němé opakování přísahy, že pro blaho trpaslíků a celé Skryté země nasadí i vlastní život.

Gandogar tomu rychlým posunkem zabránil. Místo toho k němu napřáhl ruku. „Ne, Tungdile Zlatoruký, ty přede mnou nebudeš klečet. Potřes mi rukou, to stačí. Jsi největší hrdina našeho národa. Tvé zásluhy jsou nezměrné. To já bych se měl…“

Tungdil se zvedl, uchopil podanou ruku a přerušil tak velkokrálův chvalozpěv. Jeho kroužková košile, posetá rezavými skvrnami, při trpaslíkově pohybu hlasitě zaskřípěla.

Gandogar zakryl úděs, nakolik to jen dokázal. Tungdil vypadal staře, starší, než ve skutečnosti byl. Hnědé oči se tupě rozhlížely kolem sebe, jako by se za nimi zahnízdila prostoduchost. Obličej měl nateklý, hnědé vousy a vlasy visely splihle dolů. Bylo vidět, že o ně vůbec nedbá, zčásti je měl úplně slepené. Za to rozhodně nemohla jenom dlouhá cesta. „To já bych se měl před tebou poklonit,“ dokončil načatou větu.

„Nechval mě tak,“ pousmál se Tungdil. „Přivádíš mě do rozpaků.“ Potřásli si rukama. Z někdejších rivalů se stali důvěrní přátelé.

„Pojďme dovnitř, abys mohl na vlastní oči vidět, co dokázali ti nejlepší z kmenů Prvních, Druhých a Čtvrtých.“ Gandogar doufal, že nedal své zděšení příliš okatě najevo, a pokynem ruky Tungdila vyzval, aby vstoupil dovnitř. „Až po tobě, Tungdile.“

„Co je s Třetími, velkokráli? Co vzniklo jejich přispěním?“ vyptával se Tungdil. Při řeči uchopil poníka za otěže a vedl ho za sebou dovnitř.

„Vedle tvého přispění, které to vše vlastně umožnilo?“ opáčil Gandogar. Nebylo pro něj snadné vidět ve zpustlém Tungdilovi trpaslíka, jakého si pamatoval z doby před pěti cykly. Když dítě kováře nechá zrezivět kroužkovou košili, je to velice zlé znamení. Nu což, určitě se naskytne příležitost, aby se ho na to zeptal. Ale ne teď. Sejmul helmu, zpod níž se vyhrnuly ven dlouhé, tmavohnědé vlasy. „Třetí dělají to, co umí nejlépe: cvičí nás v boji. A jsou v tom neuvěřitelně dobří.“ Usmál se. „Pojď. Máme tu pro tebe překvapení.“

Prošli bránou.

Na druhé straně čekalo na Tungdila dojemné přivítání. Trpaslice a trpaslíci každého věku lemovali cestu až ke vstupu do hory. Díval se do rozradostnělých, rozesmátých tváří. Měli z jeho návštěvy radost, s jásotem oslavovali jeho příchod, tleskali. Podél cesty a na věžích a hradbách stáli hudebníci. Na Tungdilovu počest se rozezněly křivé rohy a flétny, trpaslíci bušili do štítů a udávali písni takt. Panovalo nepopsatelné nadšení, které platilo jen a jen jemu a lichotky ho zalévaly jako tekuté zlato.

„Všude se rychle rozkřiklo, že nás navštívíš,“ prohodil Gandogar s úšklebkem. Měl radost, jak Tungdila zaskočili. „Toužili po největším hrdinovi národa trpaslíků.“

„U Vraccase!“ Tungdil byl dojatý, v krku mu vyschlo a něco ho tam zašimralo. „Jeden by řekl, že se vracím jako vítěz z bitvy.“ Očima přelétl rozradostnělé tváře mužů, žen a dětí, kteří si nedali vzít příležitost připravit mu srdečné uvítání. A to přesto, že žil pět cyklů v odloučení ve štole svého pěstouna. Na druhé straně nebylo pět cyklů pro trpaslíka žádná dlouhá doba.

Zamával jim a kráčel špalírem bok po boku s velkokrálem. „Děkuji,“ volal vesele. „Děkuji vám všem!“

Potlesk zabouřil ještě víc, trpaslíci vyvolávali Tungdilovo jméno.

Přitom z toho snadno mohl být pochod uličkou hanby. Neboť trpaslíkova žena Balyndis byla předtím manželkou Glaïmbara Ostré čepele z klanu Lamželezů z Borengarova kmene. A Glaïmbar Ostrá čepel nebyl nyní nikdo menší než král Pátých.

Setkat se s ním tváří v tvář představovalo pro Tungdila nejtěžší stránku jeho návštěvy. Obyvatelé Šedých hor mu podle všeho odpustili, že žije s Balyndis, ale musely jich hned být takové davy? Statečně se na ně usmíval a vydechl si, když vstoupili do obrovské chodby, vedoucí do vnitřních prostor masivu.

Gandogar zůstal stát u vchodu. Postřehl, že Tungdilova radost uprostřed všeho toho radostného zmatku nebyla úplně nezkalená. „Jak se cítíš?“

Trpaslík si dal s odpovědí na čas. „Zvláštně. Na jedné straně mé srdce zpívá, jako když železo zvoní na kovadlině pod úderem kovářova kladiva. Na druhé straně…“ Zarazil se, zamyšleně se odmlčel a pak si odkašlal. „Řekl bych, že už nejsem zvyklý mít kolem sebe tolik trpaslíků, Gandogare.“ Omluvně se usmál, zvedl ruku a smutně jí mávl. „Obvykle bývá vedle mě jenom jedna trpaslice.“

„Rozumím ti. Aspoň zčásti,“ připustil Gandogar. „Je pro mě záhadou, jak tak můžeš žít, když se straníš naší společnosti. Mít kolem sebe spoustu cizích tváří dokáže kdekomu nahnat strach.“ Mrkl na Tungdila. „Já vím, o čem mluvím. Moje žena má ohromně velký klan. Z jejich rodinných oslav mám vždycky strach.“

Tungdil se rozesmál. Mezitím převzal jeden z trpaslíků otěže jeho věrného poníka a slíbil, že mu bude věnována nejlepší péče. Tungdil kráčel s velkokrálem chodbami, průchody a síněmi dál a dál, hudba a volání trpaslíků postupně slábly.

Tungdil si vybavoval v paměti minulé události… Tady tehdy se svými přáteli nenašel nic než prach a svinstvo. Po zničení kmene Pátých zde v horách vládly po celé stovky cyklů stvůry boha Tiona.

S tím už byl konec. Dorazil sem mocný oddíl, složený z trpaslíků ze všech kmenů. Ten se zde usadil a po vítězství nad skřety vnesl do jeskyní nový ruch. V Šedých horách tepal život, Tungdil zaslechl pronikavý smích dětských hlasů. Ten zvuk ho krutě zabolel.

„Nespokojili jsme se s pouhou opravou škod, které bestie na skále a v obrovské řadě místností napáchaly,“ zaslechl z vedlejší chodby mužský hlas. Pak odtamtud vystoupil trpaslík, doprovázený řadou dalších. „Stvořili jsme nové haly. Nové síně pro naše potomstvo, které spatří světlo vycházejícího slunce nad Dračím jazykem, Velkou čepelí a nad jinými vrcholky.“

Tungdil si okamžitě dokázal trpaslíkovu mohutnou postavu a hlas správně zařadit, přál si ale, aby se s ním mohl setkat až mnohem později. „Zdravím tě, králi Glaïmbare Ostrá čepeli,“ pronesl a mírně se uklonil. S údivem zjistil, že za trpaslíkem stojí trpaslice ve vyšívaných hnědých šatech a drží v náručí novorozeně. „Smím ti blahopřát k potomkovi?“

Glaïmbar, větší a statnější než Gandogar, si rukou přejel po hustých černých vousech. „Děkuji, Tungdile Zlatoruký. Buď vítán v mém království.“ Ukázal na dítě. „To jsou opravdoví Pátí. My ostatní dáváme pozor na to, aby nikdo nezpochybňoval jejich práva, dokud se sami nebudou moci bránit.“ Natáhl ruku, kovové plátky královy pečlivě vypracované zbroje zacinkaly, jak se o sebe třely. „Vidím ti na tváři, že máš starosti, Tungdile. To, co se stalo v minulosti, budiž zapomenuto. Mé srdce si našlo jinou a já k tobě nechovám žádnou zášť. Ani k tobě, ani k Balyndis. Vyřiď jí to hned, jak se k ní vrátíš.“

Navzdory nesčetným dobrodružstvím, která během svého krátkého života zažil a při nichž leckdy jen se štěstím vyvázl z nebezpečných situací, pocítil Tungdil jen málokdy takovou úlevu jako právě teď. Oběma rukama sevřel královy prsty a divoce jimi potřásal, až ho Gandogar musel zabrzdit. „Dost, dost už, příteli. Glaïmbar bude tu ruku ještě potřebovat,“ zasmál se dobromyslně. Věděl, co se mezi nimi v minulosti odehrálo.

Rychlý pohled do Glaïmbarovy tváře Gandogarovi naznačil, že král Pátých žasne nad Tungdilovým neupraveným vzhledem stejně jako on. Takhle nevypadá žádný hrdina. I když žil dlouhou dobu v ústraní.

„Bohužel už nepotřebuji ruce k boji,“ pokračoval Glaïmbar po krátké chvilce odmlky. „U Severního průsmyku zavládl klid.“

„Buď rád, králi Glaïmbare,“ odvětil Tungdil. Cítil se, jako by z něho spadlo několikatunové olověné závaží. Po více než přátelském přijetí ho slova odpuštění někdejšího rivala zbavila alespoň dvou starostí. Přesto si připomínal, že nesmí nikomu příliš důvěřovat. Bez odpovídajících činů, které by pádně doložily slova odpuštění, se zpočátku bude mít na pozoru. „Ruce tě určitě budou už brzy bolet od kolébání dětí.“

„Pojďte dál. Provedu vás tady a ukážu vám krásy vzkvétající říše trpaslíků.“ Gandogar, Glaïmbar a Tungdil kráčeli společně vedle sebe a procházeli si pevnost.

Každý kmen se do ní navěky zapsal svým řemeslným uměním. Kameníci Druhých zde provedli dokonalé opravy a vyhloubili ve skále nové příbytky, sály, sloupy, mosty a schodiště. Všechny se vyznačovaly přesností, vzbuzující nesmírný obdiv.

Kováři Prvních korunovali práci kameníků výztužemi, zdobenými mřížemi, tepanými dvířky a nábytkem, svícny a jinými věcmi, které dokázali vyrobit z nejrůznějších kovů.

Čtvrtí dotáhli umění ostatních k naprosté dokonalosti tím, že vybrousili diamanty a drahokamy. Ty se na všech místech postaraly o důkladný třpyt.

Spolu s mistrovskými nástěnnými malbami ze zlata, vraccasia a jiných ušlechtilých kovů, které zde zbyly po vyhlazeném kmeni Pátých, stvořili noví obyvatelé Šedých hor říši, jejíž krása daleko převyšovala všechny ostatní. V ní se spojilo to nejlepší ze všech trpasličích říší v jediný celek.

Glaïmbar se kochal údivem, zrcadlícím se ve velkých očích vysoce postavených hostů. „Vidíte, celé Šedé hory se staly jediným velkým pokladem. A mimořádně zdatní válečníci z kmene Třetích nás učí nové způsoby boje, abychom uměli ochránit své bohatství a Skrytou zemi,“ zakončil prohlídku a zavedl je do poradní haly.

Tungdil si velice dobře pamatoval neobvyklý sál, který se svou konstrukcí podobal divadlu. Měl kruhovou základní plochu, měřící v průměru dvacet kroků. Stěny se pak svisle zvedly do výšky jednoho kroku a pokračovaly v pravém úhlu asi tak čtyři kroky dozadu. Tím vznikla široká římsa a za ní se stěny opět zvedly svisle nahoru.

Na tomto místě navrhl, aby se Glaïmbar stal králem. Tady se vzdal svých vlastních nároků. Jak by to dnes vypadalo, kdybych se sám stal králem Pátých? kladl si v duchu otázku, zatímco si prohlížel prázdné lavice. Lépe, nebo hůře?

Dnes se o ničem nehlasovalo. Místo toho na ně čekali náčelníci klanů, aby společně s hosty pojedli. Seděli u dlouhé tabule uprostřed nejnižšího patra, na níž se vršily lahůdky připravené podle receptů ze všech trpasličích říší.

Když tři hlavní osoby vstoupily dovnitř, přestali se přítomní tiše bavit a zvedli se ze židlí. Poklekli na koleno, sklonili hlavu, pozvedli zbraně a drželi je před sebou. Byla to němá přísaha, že jsou pro velkokrále připraveni dát tělo i život.

„Zvedněte se a jezte,“ pronesl Gandogar a přešel ke svému místu na horním konci dlouhé tabule. „Necháme si chutnat. Po dlouhé cestě mám hlad a žízeň. Promluvíme si až později.“ Tungdil se mu posadil po levici, Glaïmbar po pravé ruce. Hostina začala, hudebníci začali hrát.

Tungdil se zaradoval a dopřál si laskominy, na které měl jeho jazýček chuť: silně kořeněné želé z kořínků, kozí maso, houby kimpa, nakyslý sýr s bylinkami a kouřící knedlíky z mouky z hlíz. Mouka představovala mimořádnou změnu ve srovnání s jídly v Lot-Ionanově štole, protože za prvé ani on, ani Balyndis nebyli mistry vyspělého kuchařského umění, za druhé pak měl Tungdil v oblibě lidská jídla, naproti tomu Balyndis dávala přednost tradičním trpasličím pokrmům. Kompromisy obvykle neměly valnou chuť.

Otřel si prsty o umolousané vousy. Hostina ho tak nadchla, že si ani nevšiml zděšených výrazů v obličejích náčelníků klanů. Hluboce je zasáhlo, když viděli, jak sešle vypadá.

Gandogar mu podal džbán piva. „Ochutnej. Něco takového doma nemáš, že ne?“

Ačkoliv velkokrál otázku určitě nemyslel nepřátelsky, trefil se přesně do slabého místa v brnění, za kterým Tungdil skrýval své city. Výraz v obličeji mu ztvrdnul. „Jsem spokojen s tím, co dostávám.“ Vzal si kousek pečeně, zabořil zuby do kozího masa, hnědočervená omáčka mu jako pramínky krve stékala do dlouhých, slepených vousů na tváři. Nevrlé odseknutí usvědčovalo trpaslíkova slova ze lži.

„Máte už potomky?“ vyptával se Glaïmbar, aniž by tušil, že zasáhl další jizvu. „Kdo ví, kdy budeme potřebovat další hrdiny, a kdyby vaše děti…“

Tungdil zprudka odhodil kus masa na talíř, otřel si ústa rukávem kroužkové košile a vhrkl do sebe džbán piva. Pak hned kývl na jednoho z trpaslíků, aby mu dolil. „Jestli je na to teď vhodná chvíle, pověz mi, proč jsi mne nechal povolat, velkokráli Gandogare,“ řekl a změnil tím téma hovoru tak jednoznačně, že by to pochopil i největší trouba.

Glaïmbar s Gandogarem si vyměnili rychlé pohledy. „Jak jsem před chvílí poznamenal, zavládl všude velký klid, Tungdile,“ odpověděl král a pokračoval v jídle. „To mě dost zaráží.“

„Právem,“ navázal na jeho slova Gandogar. „Během posledního slunečního cyklu čelíme v Hnědých horách neustálému přívalu skřetů, kteří se vší silou snaží prodrat průsmyky do Skryté země, jako by měli v patách všechny síly dobra.“ Někdo mu podal zákusek. „Ale u Kamenné brány je klid jako v hrobce.“

„Poslední čtyři cykly jsme mohli nechat brány dokořán a nic by se nestalo,“ doplnil ho Glaïmbar.

Tungdil okamžitě poznal, jaký zákusek se podává, a hned si pro sebe jeden objednal. Byl to sladký, světlý krém, jaký jedl u Svobodných ve Zlatotvrzi. V domě trpaslice Myr, která se dopustila zrady a zaplatila za ni životem. Kterou miloval.

Výběr zákusku byla chyba. Hned první lžička v něm vyvolala vzpomínky. Ty však měly hořkou příchuť a zkazily mu chuť hned na jazyku. Opět se natáhl pro pivo.

„To je opravdu neobvyklé,“ spíš zašeptal, než řekl. Odkašlal si a násilím zapudil výjevy z minulosti. Bylo zapotřebí hodně piva, aby dokázal takové obrázky spolknout, a ještě víc, když jim chtěl zabránit, aby se vynořily. „Vyslali jste zvědy?“

„Ne,“ odpověděl Glaïmbar. „Nechtěli jsme budit spící obry, dokud opevnění na této i na druhé straně nebudou úplně opravená a ještě dále rozšířená.“

„Proto jsi tady. Uvažovali jsme o vyslání malé jednotky a mysleli jsme přitom i na tebe, Tungdile Zlatoruký,“ Gandogar se opět ujal slova. „Ty už jsi v Zemi za horami jednou byl, jak jsem se doslechl.“ Ukázal rukou na hrdinovu sekeru, položenou vedle židle. „Vlastníš Ohnivou čepel, která porazí všechno, s čím by ses mohl setkat. Pro takovou výpravu jsi nejlepším vůdcem.“

Tungdil od sebe odsunul plně naložené talíře a požádal o třetí džbán piva. Jako nejlepší způsob zahnání hladu zvolil ječný mok. Tak jako již tolikrát během posledních cyklů. „Ano, velkokráli, už jsem byl v Zemi za horami. Asi tak jeden sluneční oběh. Byla tam mlha, v boji se skřety jsem ztratil tři válečníky a v jakési jeskyni jsem objevil runu, kterou jsem nedokázal rozluštit. Za tu cestu to nestálo.“ Hodil do sebe pivo a přidušeně si odříhl. „Musíš připustit, že moje zkušenosti nejsou nijak velké.“

„Přesto potřebujeme mít jistotu, co se tam děje.“ Velkokrálův hlas nenaznačoval, že by se smířil s odmítnutím, ani s náznakem zdráhání. „Chtěl bych, abys zítra vyrazil ke Kamenné bráně, zavedl do Země za horami skupinu těch nejlepších válečníků a porozhlédl se, jestli je tam všechno v pořádku.“

Tungdil si právě přiložil k ústům čtvrtý džbán piva, ale pomalu zase sklonil ruku. „Je tam mlha, velkokráli. Mlhu znáš. Kolik druhů šedi ti mám popsat, až se vrátím?“

„Počkej, co tam uvidíš, Tungdile Zlatoruký.“ Glaïmbar dojídal zákusek a záměrně jedl velice pomalu. „Možná se budeš muset velkokráli omluvit, jestli zjistíš, že se na druhé straně srocují nestvůry a že se to tam jimi přímo hemží.“

Tungdil se nejprve plně věnoval pivu a až pak se zadíval na Glaïmbara. On ho tedy chce poslat do Země za horami. Možná to s usmířením nemyslel až tak vážně, jak předtím předstíral. V duchu si za své podezřívavé myšlenky vynadal do šotků.

Zaklel a položil pivo na stůl. „Promiň mi můj nepatřičný tón, velkokráli Gandogare,“ pronesl mírněji a méně hlasitě. „Do Severního průsmyku samozřejmě půjdu.“ Pak se obrátil na Glaïmbara: „Měl bych dokonce i radost, kdybych tam narazil na Tionovy stvůry. Kdybych měl v boji nalézt smrt, vůbec by mi to nevadilo! Protože…“ Pevně stiskl rty. „Promiňte, jsem příliš unavený, a tak nejsem dobrým společníkem.“ Vstal, uklonil se oběma panovníkům, sáhl po džbánu a odešel ze sálu.

Trpaslíci ho sledovali pohledem, přitom mlčeli a žvýkali. Žádný nepromluvil, nikdo z nich nechtěl dát nahlas najevo, že se nad někdejším hrdinou vznáší spousta pochybností.

Gandogar si ustaraně prohlížel plné talíře, které Tungdil nechal ležet na místě. „Něco ho změnilo.“

„Co ho změnilo?“ dodal Glaïmbar. „Cit mi říká, že s tím má něco společného Balyndis.“

„U Kamenné brány se setká s někým, s kým si o tom může promluvit. S někým, kdo má k němu blíže než my dva.“ Gandogar si dal doušek piva, zatímco Glaïmbar se na něho udiveně zahleděl.

„On taky přijde?“

„Ne,“ z útrob džbánu dutě zazněl velkokrálův hlas. Gandogar zamžoural přes okraj, odložil pohár, zakomíhal s ním, aby spláchl usazenou pěnu, a nalil si zbytek piva do hrdla. „On už je tu, můj milý Glaïmbare.“

Skrytá země,

v Rudých horách na východní hranici říše Druhých,

6241. sluneční cyklus, jaro

Fidelgar Průrazný, trpaslík s vytrénovanou postavou a světlými vousy, se posadil, vytáhl z batohu malou kovovou krabičku a postavil ji před sebe na kamenný stůl. Dokončil první část obhlídky a dopřál si krátký odpočinek v rozlehlé jeskyni, jejíž vysoký strop byl podepřen několika sloupy. Tady trpaslíci kdysi usazovali důlní vozíky na koleje, ale v těchto obězích byla potřeba vozíků velice malá. Fidelgar měl za úkol kontrolovat chodby a trasy se táhly pořádně daleko.

Baigar Čtyřručka, který pomocí kladiva a malých háčků něco opravoval na převráceném vozíku, k němu vzhlédl. Hnědé vousy si rozdělil do dvou copů a přehodil přes ramena na záda, aby mu nespadly do žhavých uhlíků ve výhni. Vedle něho stála malá kovárna, jakou obvykle používali podomní řemeslníci. „Tak co, všecko v klidu?“ zeptal se ho a zvědavě si prohlížel krabičku.

„Jo, jenom jsem porazil čtyři skřety a jednoho trolla,“ odpověděl Fidelgar s úšklebkem a vytáhl dva pohárky a láhev s pitím, na níž byl vyražen symbol označující zlato. „Ne, vůbec nic se nestalo.“

Teď i Baigar odložil kladivo a háčky a s neskrývanou zvědavostí popošel blíž. „Copak sis to přinesl?“

„Novinku ze Zlatotvrze.“ Fidelgar pohladil prsty okraje krabičky, otevřel uzávěr a opatrně nadzvedl kryt. Z krabičky vyrazila vůně koření a pálenky. Baigar uvnitř zahlédl hnědé válečky, asi prst dlouhé a stejně tak široké. „Kuřácké rolky.“

„Ze Zlatotvrze? Z jednoho z měst, kde žijí Svobodní?“

„Právě odtamtud. Byl tu od nich jeden kupec a přinesl je sem. Prostě jsem si je musel koupit.“ Vytáhl jednu kuřáckou rolku a strčil ji Baigarovi pod nos. „Srolované listy tabáku, naložené v koření. Nebo se to koření přidá mezi ně.“

Baigar k rolce přičichl a přitom mu vousy sklouzly zpátky na hruď. „To se z toho kousek uřeže a nacpe do dýmky?“

„Ne. Žádnou dýmku už nepotřebuješ. Svobodní si vymysleli něco, co šetří čas.“ Fidelgar vstal, přešel k výhni a kleštěmi uchopil kousek žhavého uhlí. Jeden konec kuřácké rolky strčil do pusy, druhý přidržel u žhavého uhlíku. Tabák zapraskal a začal hořet. „Pak už jenom potahuješ jako z dýmky,“ zahuhňal vysvětlení. Rychle několikrát za sebou zabafal a s požitkem přivřel oči. Tabák voněl výborně, po vanilce, medu a dalších, neznámých látkách.

„No tak to je skvělý nápad.“ Baigar si rovněž vzal jednu rolku a napodobil druhého trpaslíka. Kouř trochu víc škrábal, byl silnější než z dýmky. A měl mnohem větší účinek. Málem z něho dostal závrať. „Nikdy bych nevěřil, že nám obchodování se Svobodnýma přinese tolik výhod.“ Zamával doutnající rolkou. „A tím nemyslím jenom tady to. Řekněme jenom maso z gogula. A říká se, že jejich léčivé bylinky prý jsou fakt velká pomoc.“

Fidelgar si zasunul kuřáckou rolku do koutku úst a otevřel láhev. Z ní nalil do pohárků trochu čiré kapaliny. „A taky mají Zlototvrzní zlatou vodu. To je nějaký likér s nádechem lístkového zlata.“ Povzbudivě na Baigara kývl. „Chutná skvěle.“

„Lístkové zlato? V likéru?“ Baigar usrkl a převaloval v puse tenoučké plátky. „Chutná to jako…“ Zamlaskal a hledal vhodné slovo. „Zlato… Nijak jinak se ta dokonalá chuť nedá popsat.“ Šťastně si povzdechl. „To je neuvěřitelný! Cítím, jak mi protéká v žilách a zahání únavu a mizernou náladu. To je doslova lék.“

„Zlato, nebo ten likér?“ Fidelgar se zašklebil. „Podle toho, jaký likér na to vezmou a jaké zlato použijí, tak to pokaždé chutná trochu jinak. Nikde jinde nás zlato víc nepotěší, nemám pravdu?“ Dopřál si další hlt a opět potáhl z kuřácké rolky. Potom se rozhlédl kolem sebe. „Ani bych nevěřil, jaký je tu klid a mír.“

Baigar bafal a snažil se vyfukovat kouř v kroužcích. „Seš si jistý? Nikde nejsou žádní horští šotci?“

„Copak bych tu jinak seděl a pokuřoval si?“ Fidelgar se podíval k rozbitému vozíku, na němž Baigar pracoval. „Pověz, proč opravuješ ten vozík, když už tunely nepoužíváme?“

„Protože jeden nikdy neví,“ odpověděl Baigar. „Kromě toho je používáme. Cestují v nich stavební čety, které odstraňují škody. A proč ty stojíš na stráží, když už ve Skryté zemi nejsou žádné stvůry?“

„Protože jeden nikdy neví,“ opáčil Fidelgar se smíchem. Ukázal na čtyři tunely, do kterých vedly koleje. „Je to hrozná škoda. Právě teď, když mezi kmeny vládne taková jednota, jsou podzemní cesty pořád ještě zničené. Ať je prokleté celé to zemětřesení, které na nás Hvězda zkoušky seslala!“

„Neměj strach. Vraccas je nám nakloněn.“ Baigar potřásl hlavou. „Jsme na nejlepší cestě, nejdůležitější tratě budou brzy opravené. Právě včera odklidila stavební četa půl míle závalu v jednom z hlavních tunelů.“ Povzdechl si. „Suť je jeden problém. Bohužel je stejně zlé, když koleje, zprohýbané popadanými kameny, musejí nahrazovat novými nebo vykovat nové koleje přímo na místě.“ Ukázal kladivem na vozík. „Když musí vozíky jet po takových šikmých tratích, zbortí se na nich osy. Stavební čety to dělají pořád. A to pro mě znamená další práci.“

„Jo, to ještě bývaly časy, když se dalo cestovat rychlostí větru z jedné trpasličí říše do druhé,“ rozplýval se Fidelgar a vydechl dokonalý kroužek dýmu. Bylo vidět, že v tom má větší cvik než Baigar. „Vozíky letěly po kolejích, vítr ti profukoval vlasy a vousy a lechtal tě až v žaludku.“

„Ty už jsi v nich někdy jel?“ vyptával se ho Baigar s údivem.

„Ano. Byl jsem u toho, když královna Xamtys II. vyrazila do říše Druhých a my bojovali s Nôd’onnovými hordami. To byla panečku bitva!“ Foukl na rudě zářící špičku rolky, aby mu tabák nevyhasl. „Vidím to před očima, jako by to bylo včera, když jsme…“

Baigar najednou prudce zvedl ruku. „Ticho!“ Natáhl uši k černým vstupům do tunelů. „Zdálo se mi, že něco slyším.“ Vyndal kuřáckou rolku z úst a položil ji na kamenný stůl.

„To je možné. Tam venku je určitě nějaká stavební četa a…“

Uslyšeli děsivý křik, který k nim dolehl z levého kraje čtyř tunelů.

Fidelgar v něm vycítil smrt. Nějaký trpaslík právě přišel o život. Hned poté zazněl další výkřik, pak se tunelem rozeznělo panické volání. „Pojď se mnou!“ Zasunul si kuřáckou rolku do koutku úst. Byla drahá a nechtěl o ni zbytečně přijít tím, že by ji hodil do ohně a rolka se rozpadla na popel. Spěšně popadl štít a sekeru a rozběhl se ke štole.

Baigar uchopil brašnu s nářadím, dvě hořící pochodně a pospíchal za ním. Dříve by si okamžitě pomyslel, že je přepadli skřeti, tentokrát ho jen napadlo, že se stala nějaká nehoda.

Vběhli do dokonale rovné chodby, která měla za úkol poskytnout vozíkům na konci jízdy dost času na brždění, aby se nevřítily do haly v plné rychlosti.

Křik se k nim přibližoval a mísil se s řinčením a rachotem mechanických částí nějakých zařízení. Hluk Baigarovi připomínal známé zvuky točících se navijáků, rychle rotujících ozubených kol a vířících lopatek trpasličích mlýnů na drcení kamení. Takovou směsici zvuků ještě nikdy neslyšel.

V dálce před sebou rozeznali podivnou tančící záři, v níž se tyčila monstrózní bytost a kompletně zaplňovala celou chodbu. Stvoření kolem sebe prudce máchalo nesčetnými lesklými pařáty a bronzově zbarvenými pažemi, zatímco se ji trpaslíci ze stavební čety zoufale snažili zastavit. Ale jejich krompáče si s kůží té nestvůry nedokázaly poradit. Násady se lámaly jako párátka.

Každý trpaslík, kterého pařát zasáhl, spustil řev a ryčel, jako by ho na nože brali. Někteří odletěli tunelem několik kroků daleko a zůstali nehybně ležet.

„Vraccasi, stůj při nás! Co to je?!“ Fidelgar zděšeně přihlížel, jak se mohutný pařát zavrtává do těla jednoho trpaslíka a na zádech z něho zase vystupuje ven. Potom se paže stáhla a přivlekla zmítajícího se nešťastníka blíže, až se ocitl na dosah dalších syčících pařátů. Trpaslík byl zaživa rozcupován na kousky.

Ze stavební čety zůstal naživu jen jeden těžce raněný trpaslík. Ležel na zemi, sténal a snažil se odplazit do bezpečí. Monstrum mezitím postupovalo dále vpřed.

„Alespoň toho musíme zachránit,“ pronesl Baigar a upíral pohled na zraněného trpaslíka. Neváhal ani na okamžik a rozběhl se k němu.

Když se dostali k obrovskému monstru blíž, poznali trpaslíci, že se mýlili. Nestáli tváří v tvář stvoření z masa a kostí, ale nějaké věci, která vypadala jako kosočtverec. Sunula se vpřed špičkou dopředu.

Kůže té věci se skládala z plátů železného pancíře, navzájem spojených nýty. Dva kroky dlouhé paže byly rovněž zhotoveny z kovu. Na koncích měly čepele, ale vedle nich spatřili i ozubené čelisti, které v nepravidelných intervalech chňapaly před sebe a se zařinčením se svíraly. Jak se ta nestvůra pohybuje vpřed, trpaslíci neviděli. Zvědavým pohledům i cíleným útokům stála v cestě železná suknice.

„To není žádná bestie,“ zaječel Baigar tupě a zíral na krev obětí, odkapávající z povrchu té věci, z čepelí a z pařátů a stékající na zem. Všiml si, že na plátech jsou nakreslené runy, a když je rozluštil, ochromil mu děs všechny údy. Doufal, že to setkání přežije, aby o tom stačil podat zprávu královně.

„Dávej pozor!“ Fidelgar ho za rukáv strhl dozadu, jeden z pařátů ho minul jen o chlup. Baigar klopýtavě couval. „Musíme odsud honem vypadnout. Dělej, chyť ho.“ Trpaslíci zvedli raněného na nohy a podepřeli ho.

Monstrum hlasitě zasyčelo a vychrlilo na ně proud horké páry, páchnoucí po oleji. Zápach jim znemožnil dýchání. Rozkašlali se a pozpátku táhli zraněného kamaráda pryč, co nejdál od toho oživlého stroje, který se za nimi hnal.

Bestii ani nenapadlo vzdát se pronásledování, místo toho zabořila krvavé spáry do opravárenského vozíku, v němž byla pojízdná kovárna a nářadí na opravy, a bez okolků ho odsunula na kolejích dále dozadu.

„Drž ho,“ vykřikl Fidelgar, skočil do vozíku a pevně zatáhl brzdu.

Postup děsivého protivníka se okamžitě zpomalil, vozík se však stále pohyboval. Nestvůra měla nesmírnou sílu.

„Náskok, který máme, nám musí stačit,“ vydechl Fidelgar, seskočil z vozíku a vrátil se zpět k Baigarovi a zraněnému trpaslíkovi. Pospíchali tunelem tak rychle, jak jen dokázali.

Když se dostali do haly, hned se od nich Baigar oddělil. Fidelgar mu dal svoji kuřáckou rolku. „Přehradím chodbu ještě jedním vozíkem,“ vysvětloval Baigar svůj plán. „Ty rychle zaveď raněného k léčiteli a zavolej další stráže.“ Připevnil vozík železným hákem k řetězu, vedoucímu k velkému kladkostroji. Protože spuštění parního stroje, kterým obvykle zvedali těžké náklady, by trvalo moc dlouho, musel se spolehnout na sílu svých svalů. Opřel se do nouzového navijáku, řetěz se s cinkáním navíjel a pak se napnul.

„Řekni jim, aby si s sebou vzali dlouhé železné tyče,“ zavolal za Fidelgarem.

Strážný vlekl raněného ven z haly. „Co jim mám říct, když se budou ptát, co je to za nestvůru?“

„Řekni jim, že to je nová zákeřná lest Třetích,“ odpověděl mu Baigar.

Fidelgar tomu nemohl uvěřit. „Jak je to…“

„Vyluštil jsem trpasličí runy, které vyryli té stvůře do pancéřového šatu.“ Baigar se celý zpotil námahou, pomocí kladkostroje se mu ale podařilo vozík zvednout. „Poraženi, ne však zničeni, přinášíme zkázu,“ citoval stísněně. „To můžou být jenom Třetí. Vyřiď to královně, kdybych přišel o život.“ Když tlačil na koleje vozík, vznášející se těsně nad zemí, rýsovaly se mu na hrudi a na pažích mohutné svaly.

Byl nejvyšší čas. Z chodby zaznělo zasyčení, z východu z tunelu se vyvalil bílý oblak oznamující, že se smrtící nepřítel opět blíží.

„Dělej!“ houkl Baigar. „Nevím, jestli se to dá zadržet!“ Připravil se, aby mohl spustit vozík na zem.

„Vraccas tě ochraňuj!“ Fidelgar přikývl, přehodil si raněného přes rameno a rozběhl se pryč.

V celém životě se ještě nikdy nepohyboval rychleji a poprvé vnímal rozlehlost trpasličí říše jako nevýhodu. Hlasitým voláním na sebe upozorňoval ostatní. Trpaslíci nechali stát běžnou práci a rychle sahali po zbraních, takže brzy kolem sebe shromáždil padesátku bojovníků. Zraněného předal do péče jiným a pospíchal s průvodci zpět do haly.

Přesto přišli příliš pozdě. Převrácené vozíky ležely v tunelu šikmo přes koleje a zabarikádovaly celý vchod. Zabránily nestvůře, aby pronikla do sálu, který ležel za nimi, a tím i do říše Prvních.

Statečného Baigara však nenašli – jenom kus jeho nohy, cár haleny a krví zmáčenou kuřáckou rolku. Mezi roztrhanými pozůstatky ostatních trpaslíků, které nacházeli všude na stropě, na stěnách i na zemi, z něho nic víc neobjevili.

Fidelgar se zahleděl do ponuré štoly, ale nic v ní nespatřil.

Jejich nový nepřítel se dal na ústup a pravděpodobně číhal v některé z chodeb. Třetí po více než pěti cyklech znovu vyhlásili svým bratrům a sestrám válku. Královna se o tom dozví z jeho úst, přesně jak si to Baigar přál.

Skrytá země,

v Šedých horách na severní hranici říše Pátých,

6241. sluneční cyklus, jaro

Tungdil se vydal na cestu Glaïmbarovým královstvím ke Kamenné bráně a putoval stejnou trasou jako posledně. Tehdy s ním šli i Balyndis a Boïndil.

Krása, kterou viděl všude kolem sebe, odvedla jeho myšlenky od obvyklého hloubání, od nespokojenosti, která se mu vplížila do mysli. Nezbavila ho však bolesti, neboť ta číhala jako zlomyslné zvíře v koutku trpaslíkovy hlavy a až příliš často vyrážela na povrch, zabodávala své dlouhé ostré drápy do Tungdilových zranitelných útrob, do duše. Od onoho prokletého dne ho nespokojenost a bolest provázely na každém kroku.

O trošku rozptýlení ho připravil každý výbuch dětského smíchu, který cestou zaslechl. Veselý zvuk se mu zabodával do srdce, rozdíral ránu v duši a ta začala znovu krvácet, dokud Tungdil proud bolesti nevysušil pivem. Bohužel ty až příliš tekuté zátky nikdy nevydržely moc dlouho, proto jim musel znovu a znovu pomáhat. A tak se v něm zrodil návyk.

Tungdil se lehce potácel, když došel k obrovské bráně se dvěma gigantickými křídly, která byla jednou jedinkrát zdolána, a to zradou. Jinak by odolávala útokům stvůr celé tisíce cyklů.

Nyní jim měla opět vzdorovat. Kameníci opravili poškozená místa, pět závor bylo zpátky na místě a pohnuly se pouze tehdy, když byla vyslovena tajná slova.

„Ještě kdybys tak měl jedno oko a zpíval, myslel bysem si, že tu jde Bavragor Perlík,“ pronesl za ním dunivý hlas a nenadále ho vytrhl ze zamyšlení.

„Hlas mrtvého hovoří o jiném mrtvém?“ odvětil Tungdil a prudce se otočil, až příliš rychle, takže se nedokázal udržet na nohách. Dvě mocné paže ho popadly a zabránily pádu.

„Copak takhle vypadá mrtvej, učenej?“

Tungdil si pohledem změřil svalnatého, podsaditého trpaslíka, který stál před ním. Dlouhé černé vlasy byly na obou stranách vyholené a padaly mu jako cop na záda, vousy stejné barvy sahaly až k přezce na opasku. Kroužková košile, kožená halena, vysoké boty a helma z něho vytvářely dokonalého válečníka. Vraní zobák – druh válečného kladiva, který měl na boku trn dlouhý jako ruka – spočíval na skále hned vedle bojovníka, rukojeť se mu opírala o bok.

„Boïndil?!“ zašeptal Tungdil nevěřícně. „Boïndil Dvojčepel!“ vykřikl pak radostně a přitiskl přítele na hruď. Neviděl ho už celých pět cyklů. Nestyděl se za slzy a hlasité popotahování vedle ucha mu prozradilo, že ani tak otrlý válečník, jakým je jeho přítel, nedokáže zatajit, co cítí.

„Naposledy jsme se viděli u Vysoké brány u hrobu mého bratra Boëndala,“ Boïndil plakal radostí.

„A i tehdy jsme si s nářkem leželi v náručí,“ doplnil Tungdil a poklepal mu na rameno. „Boïndile! Tak strašně jsi mi chyběl!“ Pustil přítele, se kterým prožil neuvěřitelná dobrodružství, věci dobré i špatné, smutné i krásné.

Dvojče si setřelo slzavé perly z vousu, po kterém se koulely jako po péřové dece. „Pořád ještě si ho pravidelně mastím,“ pronesl Boïndil a celý jen zářil. „Učenej, tys mi chyběl.“ Tungdil pátral po nějaké známce šílenství, které ve válečníkovi dřímalo a tu a tam z něho vyrazilo ven. Ale pohled Boïndilových hnědých očí již nebyl nepřítomný, ale vřelý a srdečný. „Jednou jsi mi řekl, že smrt mění i živé.“ Poklepal Tungdilovi na kroužkovou košili. „Jestli to ale s tebou jako živým půjde takhle dál, přinese ti ta změna smrt,“ škádlil ho. „Že by pivo, který Balyndis vaří, bylo tak hrozně moc dobrý?“

„Pivo nám přiváží jeden obchodník a není ani zdaleka tak dobré jako to, co vaří trpaslíci. Má sice stejný účinek, ale příští ráno z něho bolí hlava.“ Tungdil mu neměl narážky na přílišnou plnost své postavy nijak za zlé.

Husté obočí jeho přítele se však vyčítavě zvedlo vzhůru. „Jinejma slovama: stal se z tebe ochlasta jako Bavragor,“ shrnul výsledek svého pozorování. Cítil štiplavý pach potu, všiml si slepených vlasů a zestárlého obličeje. „Něco tě pořádně sebralo, ty tlustej hrdino. Co se stalo?“

„Vidíme se po pěti cyklech a ty mi hned děláš kázání,“ zabručel na něho Tungdil. „Raději mi povyprávěj, co tě zahnalo pryč od Vysoké brány.“ Rozhlédl se po okolí a zpozoroval oddíl válečníků, kteří nastoupili ve sluneční záři do řad a chystali se absolvovat bojová cvičení.

„Nic mě nezahnalo ani nevypudilo. Už nejsem celej žhavej do bitvy, žár mi v žilách vyhasl. Jsem tu, protože mě velkokrál poprosil, abysem tě doprovodil. Někdo přece na tebe musí dávat pozor.“ Pohladil rukojeť vraního zobáku. „A uctít památku mýho bratra. Na rozdíl ode mě se tomu trnu stýská po boji. Chce se zabořit nějaký tý sviňuše do pupku.“

Před řadami válečníků pobíhal sem tam jeden Třetí, černé tetování na obličeji prozrazovalo jeho původ a mistrovské ovládaní řemesla. Před několika málo cykly by Třetí ještě stál na bitevním poli tváří v tvář těm, kterým nyní velel. Nyní se však nespoutaná nenávist vytratila. Ani zdaleka už nevládla všude.

Boïndil sledoval Tungdilův pohled. „Taky se tomu pořád ještě divím,“ přiznal se. „Když pominu některý výjimky,“ položil příteli ruku na rameno, „jsou u mě Třetí zapsaní hodně špatně, stejně jako dřív. Nedokážu zapomenout, že několik z nich přísahalo, že nás naše vlastní krev vyhladí do posledního. Bojím se jejich zákeřnosti.“

„Ano. Ale zbyla jich jenom hrstka, není jich celý kmen jako za Lorimbasových časů. Ti zaslepení vymřou,“ prohlásil Tungdil s vírou v hlase. „To jsou moji lidé?“ Popošel ke skupině bojovníků a Boïndil kráčel za ním.

Třetí si všiml, že se ti dva k němu blíží, a otočil se k nim. „Zdravím vás, Tungdile Zlatoruký a Boïndile Dvojčepeli,“ uklonil se. „Já jsem Manon Těžký krok z klanu Smrtelných čepelí. Ti tady, to jsou dva tucty válečníků, které jsem připravil na výpravu do Země za horami.“ Trpaslíkovy hnědé oči na ně hleděly s upřímným přesvědčením. „Ničeho se neleknou.“

Boïndil se přátelsky rozesmál. „Ale, ale, věř mi, Manone, vždycky se něco najde, čeho se válečník lekne.“ Přehodil si zbraň přes rameno. „Což ovšem neznamená, že se to nedá porazit.“

Manon se vyzývavě ušklíbl. „Pak ti moji muži dokážou, že existují trpaslíci, kteří neznají strach.“

„Určitě nenajdeme nic jiného než sutiny a rozvalené kameny,“ poznamenal Tungdil klidně. „Kdy můžeme vyrazit?“

„Hned, jak budeš chtít,“ odpověděl Manon.

„Tak tedy zítra za úsvitu,“ rozhodl Tungdil a odešel k věži, vystoupal po schodech nahoru až na vrcholek a došel na ochoz nad branami. Boïndil mu zůstal po boku.

Spolu se zahleděli do Země za horami, která se v této pozdní době před nimi rozprostírala v naprostém jasu. Před bránou ležela opuštěná rovina, na které se dříve v pravidelných intervalech shromažďovaly stvůry a bestie a pokoušely se vzít hradby útokem.

„Ani bych nevěřil, že toho nechaly,“ pronesl Tungdil polohlasně a těšil se z chladného vánku, který ho ovíval a odfoukával mu z hlavy účinky piva. Vzduch byl ledově chladný, čistý, nebylo v něm ani stopy po zápachu nestvůr. „Teď už si jenom prastaré hory připomínají neustálé útoky a valící se armády Tionových zplozenců.“

„Asi za to může ta Hvězda zkoušky,“ usuzoval jeho přítel. „Jak se zdá, nezničila jenom zlo ve Skrytý zemi, ale měla účinek i za hranicema, až za horama.“ Povzdechl si. „Jenom si to představ, učenej, jakej by byl všude klid a mír.“ Tón hlasu napovídal, že se tomu sám neodvažuje věřit.

„Pamatuji se na ten den.“ Magická vlna světla, která se po eoîlově kouzlu převalila přes Skrytou zemi, spálila veškeré zlo na popel a jeho energii polapila do jednoho jediného diamantu. Každý, kdo by tento artefakt vlastnil a dokázal jeho magickou moc využít, by se stal nejmocnější bytostí, jaká kdy žila. Trpaslíci pro jistotu vyhotovili přesné napodobeniny diamantu a rozdělili je do všech království. I Tungdil vlastnil jeden kámen, ačkoliv nevěděl, jestli je pravý, nebo falešný. Jeden kámen se však ztratil. Zeptal se na něj Boïndila.

„To je nevysvětlitelná záhada. Kámen, který měla dostat královna Isika z Rân Ribasturu, zmizel. Dodnes nikdo neví, co se s ním stalo,“ odpověděl trpaslík. „Nenašel se ani posel, ani eskorta, která měla diamant chránit. Diamant se nikdy nikde neobjevil.“ Zahleděl se k vrcholku Dračího jazyka, zahalenému v mracích. Horské srázy zářily v zapadajícím slunci malebnou tmavě rudou barvou. Stíny se prodlužovaly a vánek se stával každým okamžikem ledovější a ledovější. „Veškeré pátrání k ničemu nevedlo.“

„To bylo před pěti cykly,“ přemítal Tungdil a otřásl se chladem. „Pokusil se potom někdo ukradnout některý z ostatních kamenů?“

„O ničem takovým nevím,“ odpověděl Boïndil a potřásl hlavou. Černý cop se mu na zádech rozhoupal jako dlouhé lano. „Ve Skrytý zemi už není žádnej magus ani maga, a tak tu není nikdo, kdo by mohl tu moc nějak využít.“

„Až na malou hrstku fámulů, kteří chodili do učení ke zrádci Nôd’onnovi,“ upřesnil Tungdil.

„Ti nemají žádnou moc. Říká se, že eoîl vysušil pramen magie a neprodyšně ho uzavřel. Odkud by fámulové brali sílu? A navíc ještě nebylo jejich vzdělání u konce. Co by asi tak mohli dokázat, učenej?“

Tungdil si ušetřil odpověď. Vyrostl u maguse Lot-Ionana a v jeho škole, znal schopnosti fámulů. Ale protože se po dlouhou dobu nic nedělo, připojil se k víře svého přítele. Ani jemu nesvědčilo příliš mnoho černých myšlenek. „Pojďme dolů. U Severního průsmyku na sebe nechá jaro ještě dlouho čekat.“ Vrhl pohled k majestátným horským hřebenům, kde vítr sfoukával ze skal sníh a nasazoval horám bílé čepičky. „Těším se na teplé pivo s medovinou.“

Sešli po schodech dolů.

„Jak se daří Balyndis?“ zeptal se Tungdila Boïndil, když vyšli z věže a blížili se k podzemní štole. „Co dělá nejlepší kovářka ve Skryté zemi?“

„Drží smutek,“ odpověděl Tungdil zahořkle a tak odmítavě, že se válečník neodvážil dále vyptávat. Prozatím. Mlčky kráčeli vedle sebe a mířili ke svým pokojům.

„Pst! Tungdile Zlatoruký!“ ozvalo se najednou tiše z pootevřených dveří. „Máš chviličku čas?“

Boïndil svraštil čelo. „Co to má znamenat, takový tajnůstkaření?“ Popošel dopředu, rozrazil dveře, ruku měl přiloženou k rukojeti vraního zobáku, který držel přehozený přes rameno. „Ukaž se, jestli máš poctivý úmysly!“ Něčí ženský hlas vyděšeně vyjekl, žena si dvojčete předtím nevšimla. „Můžeš vejít, učenej. Ta je neškodná,“ prohodil Boïndil na půl úst.

Tungdil ho obešel a vstoupil do místnosti, v níž stála neznámá trpaslice. Měla na sobě prosté šaty a určitě prožila už nejméně tři sta slunečních cyklů. „Co bys chtěla?“

Žena před ním sklonila prošedivělou hlavu. „Odpusť mi, že jsem tě oslovila, ale… je to pravda, co jsem slyšela? Že půjdeš do Země za horami?“

„To není žádné tajemství.“

„Já jsem Saphira Železný skus.“ Zaváhala a sklopila oči k zemi. „Smím tě požádat o laskavost?“

„Má ti snad přinýst ze Země za horama něco na památku?“ utrousil Boïndil posměšně.

„Mého syna, jestli ho najdete,“ vyrazila ze sebe trpaslice a zoufale uchopila Tungdila za pravou ruku. „Prosím tě, měj oči otevřené a rozhlížej se po něm! Jmenuje se Gremdulin Železný skus a je z klanu Železných skusů. Je asi tak velký jako ty, nosí helmu se zlatým měsíčkem na čele…“

„Já myslel, že jste tam žádné zvědy neposílali, nebo ano?“ podivil se Tungdil, v němž se probudila zvědavost. Zároveň vzplála i semínka nedůvěry. Vůbec by se nedivil, kdyby ho Glaïmbar nechal vběhnout do pasti, možná by to byla svým způsobem opožděná pomsta za to, že pro sebe získal Balyndis a povznesl se nad všechny hranice trpasličích zvyklostí.

„Gremdulin nebyl zvěd, stál na stráži u brány,“ odpověděla Saphira tiše a všemožně se snažila ovládnout. „Jeho přátelé mi vyprávěli, že prý zaslechl nějaký podezřelý zvuk a chtěl se po něm poohlédnout.“

„U brány?“ vmísil se do hovoru Boïndil.

„Ne. Přicházel prý zvenčí, až z nějakého místa za bránou. Syn zaslechl, že se tam valí kameny nebo něco takového.“ Oči jí zvlhly. „To je to poslední, co o něm vědí.“

Tungdilovo srdce ženin příběh dojal, ale neotřásl jím. Vždyť toho trpaslíka, o něhož šlo, ani neznal. „Kdy se to stalo?“

„Před půlkou cyklu,“ vzlykala trpaslice. „Jsem si jistá, Tungdile Zlatoruký, že ho unesly Tionovy stvůry. Jestli ho může někdo osvobodit, tak jenom ty.“ Políbila mu ruku. „Prosím tě, při Vraccassovi! Zachraň ho, jestli budeš moct!“ Vyhrkly jí slzy, klesla před ním na kolena.

Boïndil litoval ukvapených slov, která mu předtím vylétla z úst. Neprávem ji podezříval, že se chce na jeho přítele obrátit s nějakým směšným přáním. „Budeme mít oči otevřený, milá Saphiro,“ zabručel přátelsky. „Odpusť mi moje slova.“

Tungdil jí pomohl na nohy. „Vstaň. Není důvodu, abys přede mnou klečela a prosila mě o pomoc. Udělám to, co by udělal každý trpaslík.“

Saphira se na něho usmála a setřela si slzy z ochmýřených tváří. „Vraccas ti žehnej, Tungdile Zlatoruký!“ Vytáhla z kapsy zlatý amulet a zavěsila mu ho kolem krku. „Ten patří mému synovi. Pozná, že jsem tě poslala. A kdybyste ho nenašli, nechej si ho jako dík, že ses o to pokusil. Gremdulin by byl hrdý, že takový hrdina jako ty nosí jeho šperk.“

Tungdil si prohlížel přívěsek, znázorňující stříbrný měsíc před zlatým horským hřebenem. „Děkuji ti. Jak je možné, že ho král nenechal hledat?“

Saphiřiny oči dštily oheň. „Nechal ho hledat, půl oběhu. Našli jeho štít vedle hluboké skalní průrvy a řekli si, že se určitě zřítil dolů.“

„A proč si seš tak jistá, že se to nestalo?“ Boïndil si ji zkoumavě prohlížel. „Ne, aby sis myslela, že mu přeju smrt.“

„Matka cítí, když její dítě zemře.“ Slabě se usmála. „Ale on nezemřel. Já vím, že žije a čeká na pomoc.“

Tungdil sebou při jejích slovech trhnul, jako by ho probodl alfský šíp. Odvrátil se od trpaslice. „Věř jejímu citu,“ bylo vše, co Boïndilovi řekl, pak vyšel z místnosti ven. Na prahu se ještě jednou otočil. „Syna ti přivedeme. Živého nebo mrtvého.“

* * *

Příštího rána opustila malá skupinka bezpečí trpasličí říše a vydala se k Severnímu průsmyku, který je přivítal řezavým vichrem. Poryvy větru vyloudily na skalních útesech mnohohlasý nápěv a Tungdil si nebyl jistý, jestli se vítr trpaslíkům vysmívá, nebo je chce varovat.

„Vítr má výhodu, že odvane mlhu,“ prohodil nezřetelně Boïndil, zachumlaný do šálu, který si omotal kolem obličeje. Vykukovaly mu z něho jen oči, i když se obával, že mu v té zimě zmrznou a stanou se z nich malé ledové balónky.

„Jenom tady venku,“ upřesnil Tungdil. „Hned jak se dostaneme do chodeb, tak na nás ta proklatá pára bude čekat. Tím jsem si docela jistý.“ Chvíli mlčel a díval se ke skalním stěnám. „Zajímalo by mě, co asi chtějí ty stvůry udělat s chudákem Gremdulinem.“

„Dovědět se od něho heslo,“ odhadoval Boïndil. „Zdá se, že se sviňuchy stávají pořád mazanější. Ale jejich čin jim nepomůže. Slova, který otevírají závory, zná jenom král a dva z jeho nejbližších důvěrníků.“

„To by se od nich dalo čekat.“ Tungdil ukázal na strmé svahy. „Znáš nějakou bytost, co neumí lítat a dokáže přitom překonat tyhle stěny? A jestli to byli skřeti, proč se jich tam nevyšplhalo víc, nedobyli hradby a nespustili ostatním lana?“ Trpaslíkovy hnědé oči pátravě přejížděly po šedi, tu a tam zkrášlené sněhem. „Boïndile, mám pocit, že tady něco nesedí.“

„Nový dobrodružství, učenej?“ ušklíbl se Boïndil. „Stejně jako dřív.“

„Ne,“ odporoval Tungdil a potřásl hlavou. Pak si dal z koženého měchu hlt pálenky. „Ne, ne jako dřív. Už nikdy to nebude stejné jako předtím. Na to je příliš mnoho našich přátel a společníků mrtvých.“ Zrychlil krok a postavil se do čela skupinky.

Manon se přitočil k Boïndilovi. „Byl Tungdil Zlatoruký vždycky… takový?“ vyptával se opatrně.

„Co tím myslíš?“ zadunělo dvojče.

„Nechápej mě ve zlém. Určitě bude dobrým vůdcem, ale… Válečníci se nepřestávají divit. Slyšeli jsme o jeho činech hodně příběhů. I o tom, jak vypadá.“ Opatrně se podíval po Tungdilovi. Nebylo pro něho lehké vyslovit, co si jeho lidé myslí. „Jeho vzhled nesouhlasí s představou, jakou si o hrdinovi udělali. A povídá se… o jeho chování, když večeřel s velkokrálem. Prý je pořád opilý.“ Manon zavrtal pohled do země. „Mým válečníkům se zdá, že pomluvy, které se mu šíří za zády, se opírají o pravdu.“

To nejsou jediní, pomyslel si Boïndil v duchu. „Udělej s nimi pořádek,“ nařídil nevrle. „Ať se jim nepráší od huby jako pradlenám. Uvidíš, že Tungdil je pořád ještě hrdina.“ Mohl jenom doufat, že těmito slovy ze sebe neudělá lháře. Němě prosil o pomoc, aby se z jeho přítele opět stal takový trpaslík, jakým by měl být. Jak ho Vraccas stvořil.

Manon přikývl a zařadil se zpátky na své místo v zástupu.

Po více než polovině oběhu vstoupili do chodby, která se po první stovce kroků zahalila do mlhy.

„Jsme asi na správným místě,“ zachechtal se Boïndil. „Přesně na to si vzpomínám.“ Začichal v oparu. „To je ono: vlhko, chlad, je to tu odporný.“

„Chybějí už jenom skřeti, aby to bylo jako minule,“ prohodil Tungdil polohlasně a pokynul svým průvodcům, aby si připravili zbraně. „Dávejte pozor. V téhle máčce uvidíte nepřítele teprve tehdy, až se před vámi vynoří. A buďte potichu. Čím větší randál budete dělat, tím líp budou protivníci vědět, kde právě jste.“

Vnořili se do mlhy. Tungdilovy a Boïndilovy vzpomínky ožívaly. „Byly tu tři sviňuchy,“ zašeptal Pruďas. „Dvě jsme vyřídili, ale jedna nám utekla, pamatuješ si to ještě?“

Jak by mohl zapomenout na pohled na zmrzačené mrtvoly trpaslíků. Skřet před tím, než jim unikl, příšerným způsobem řádil mezi jeho společníky. „Buď zticha!“

„Možná je ten skřet pořád ještě tady, ne?“ zabručel Boïndil a otočil hlavu stranou. Přítelův dech byl prosáklý alkoholem a kysele páchl. „No, že bysem nakonec přeci jenom dostal chuť na nějakej boj?“

„Boïndile!“ okřikl Tungdil přítele. „Zmlkni už konečně!“

„No dobrá. Už nic neříkám. Do doby, než najdeme toho skřeta.“ Zatočil vraním zobákem kolem osy. Zmocnilo se ho napětí, to mu dlouho chybělo.

S mučivou pomalostí se prodírali mlhou, která jim zmáčela vousy i vlasy a vytvářela na zbrojích drobné kapičky. V šedi, jež je obklopovala, napínali trpaslíci uši, a přesto neslyšeli nic než kroky nejbližšího společníka před sebou a za sebou. Nestvůry nebylo vidět, ale to jim pochod nijak neulehčilo.

„Bude ta polívka někdy mít nějakej konec? Byl bysem raději, kdyby na nás zaútočili a já si moh udělat vraním zobákem pořádek, než takový plížení,“ postěžoval si Boïndil po chvíli.

„Viděl jsi nějakého skřeta?“ zeptal se ho Tungdil mrzutě. Šel jako stín rovnou vedle něho.

„Ne, proč?“

„Tak proč teda mluvíš?“

Pruďas opět zmlkl a zaslechl, jak si Tungdil dopřává hluboký doušek z láhve s pitím, ucítil pálenku.

Cesta je po téměř nekonečném putování zavedla do jeskyně, jak zjistili ohmatáváním stěn. Tungdil znovu našel runu, na kterou narazil minule, a brzy nato objevili chodbu, vedoucí hlouběji do Země za horami. Nikdo se neodvážil zvednout hlas. Nyní se skutečně nacházeli na místě, na kterém ještě nikdo z národa trpaslíků nikdy nebyl.

Mlha zčistajasna prořídla, jako by ji někdo za ohybem chodby odstřihl jako mokrý šedý šátek a zahodil.

Všude panovalo ticho. Vyvolávalo v nich stísněné pocity, které se nedaly utlumit. Trpaslíci zanedlouho vášnivě toužili po jakémkoliv zvuku, jen aby se v chodbách konečně objevila nějaká známka života. Bylo jim úplně jedno, jestli jim bude nakloněn přátelsky, nebo nepřátelsky.

„To je bludiště.“ Manon zvýšil hlas. „Je tu pořád víc rozcestí.“

„Já vím,“ odpověděl Tungdil. „A někdo tu byl před námi.“ Ukázal na škrábanec ve stěně, kterého si jinak nikdo z nich nevšiml. „Runa skřetů ze Skryté země. Znamená gr a už nějakou dobu podle ní jdeme.“

„Jsme na stopě tý sviňuchy, co nám tehdy utekla!“ Boïndil skrytě kývl na Manona, jako by tím chtěl říct: Vidíš? Je to dobrý vůdce. „Kam nás asi zavede?“

Tungdil pokrčil rameny a šel dál. Runy byly brzy naškrábány do skály čím dál lajdáčtěji, pak se stopa úplně ztratila. Tungdil vedl skupinku dál a nechával za sebou vlastní značky.

„Jeskyně,“ pronesl za posledním ohybem a ukázal před sebe. Paprsky světla dopadaly šikmo shora a osvětlovaly zem posetou kostmi. Opatrně vstoupili dovnitř.

„Ohó, tady kdosi ty sviňuchy přímo nesnášel,“ prohodil Pruďas s pohledem upřeným na jejich pozůstatky. Dřepl si, aby ten nález důkladněji prozkoumal. „Někdo je vykostil. Ta potvora, co tady to udělala, se mi líbí,“ ušklíbl se a plivl na kosti. „Jak se zdá, jsou už dost starý.“

„To by mohlo být vysvětlení, proč přestali s útoky na bránu,“ dodal Manon, zvedl jednu stehenní kost a prohlížel si na ní stopy nože.

„Těch sviňuch je tolik, že se přece nedají všechny sežrat,“ zapochyboval nahlas Boïndil.

Manon si prohlížel obrovskou jeskyni a strčil ruku do paprsku světla. „A co když je to nějaká veliká nestvůra? Třeba drak?“

„Tomu nevěřím,“ odporoval Tungdil. „Našli bychom tu po něm stopy. Hluboké rýhy ve skále, kousky staré rohoviny, vylámané zuby nebo něco podobného.“ Objevil východ z jeskyně. „Navíc by se užšími chodbami nikdy neprotáhl.“

„Dříve existovali i malí draci,“ podotkl Manon uvážlivě.

„Já vím. Znám knihy i obrázky draků. Všechny jsem je přečetl.“ Tungdil dal Třetímu pocítit, že on je mezi nimi ten učený. „A proto draky vylučuji.“ Otočil se a šel dál.

Ostatní ho následovali do další chodby, až se nakonec dostali do další jeskyně, kterou protékal potůček. Trpaslíci se rozptýlili a pozorně si prohlíželi okolí.

Podle stop na zemi tady kdysi byl tábor. Hodně velký tábor.

Podle počtu ohnišť usuzoval Boïndil nejméně na dva tisíce tvorů. „Nějakou dobu tady žili,“ prohlásil, jak si prohlížel škrábance na podlaze jeskyně. „A není to tak dávno, co odsud zmizeli.“ Rukavicí prohrábl popel. „Je studený, ale není moc starý.“

„Otázkou je: byli to skřeti, nebo ti, kteří považovali naše nejhorší nepřátele za potravu?“ Tungdil ukázal na široký, přírodou vytvořený tunel. „Tam tudy. Podívejme se, jestli nenajdeme nějaké další známky, kde by mohli být.“

Šli dále, neustále připraveni k boji a napnutí do krajnosti. To, že nějaké nestvůře zachutnali skřeti, ani zdaleka nemuselo znamenat, že bude považovat trpaslíky za přátele.

Tunel skončil před hromadou kamení, která jim přehradila další cestu.

Tungdil si prohlížel strop, pak se zahleděl na úlomky skály před sebou. „Ty nepocházejí seshora. Někdo je tu záměrně naházel na sebe, aby chodbu zavřel.“ Podíval se na Boïndila. „Nejspíš tím ta armáda, která tábořila v jeskyni za námi, kryla svůj ústup.“

„Nebo chtěli zabránit, aby tuto cestu používaly další stvůry,“ dodal Manon.

„Všecko je to víc než podivný,“ usoudil Pruďas. „Dřív to bývalo jednodušší, že, učenej? Přišly sviňuchy, my jsme je porazili a tím byla celá věc vyřízená.“ Posadil se na skalní výklenek, sundal si helmu a prohrábl si vlasy. Pak se poškrábal na hlavě a rozpustil si vlasy na ramena, byl právě jeden ze zřídkavých dnů, kdy je nosil volně, a vypadal při tom velmi nezvykle. „Teď jsme stejně chytří jako předtím.“

„Až na skutečnost, že víme, že někdo má hrozně rád skřety k večeři,“ nadhodil Manon. „Já zůstanu u draka. Jsme tady v Zemi za horami…“

„Ne. Žádní už neexistují. Nebo aspoň nedovolí, aby je někdo viděl.“ Tungdil se také posadil a nařídil krátký oddych, trpaslíci se najedli a odpočinuli si. „A drak by si rozhodně nepřidělával práci s vykosťováním kořisti.“ Šaty se mu přilepily na tělo, nesmírně se potil. Nebyl už zvyklý na námahu dlouhého pochodu.

„Ty bestie jsou chytrý. Sviňuchu by nevzaly do huby ani za nic,“ zasmál se Boïndil a zakousl se do chleba s páchnoucím sýrem. Oči mu najednou ulpěly na hromadě kamení, před kterou Tungdil seděl. „Neblýská se tam něco?“ Vyskočil, prohledal suť – a něco našel. „Opravdu…“ Okamžitě nařídil pěti válečníkům, aby k němu přišli a hromadu prohrabali. Sám byl příliš unavený.

Trvalo dlouho, než ten předmět uvolnili, byl úplně zasypaný. Vždycky když uvolnili velké kusy kamení, sesypala se na ně dolů další suť a hrozně se při tom prášilo. Nakonec válečníci podali Tungdilovi zploštělou helmu. Helmu se zlatým měsíčkem na čele, na okraji byl přilepený chumáč černých vlasů a zaschlá krev.

„Tak tady jsme asi našli jejího syna,“ prohodil Pruďas tiše.

Tungdil zasunul helmu do batohu. „Našli jsme jeho helmu. Ne trpaslíka. Neudělej stejnou chybu jako pátrací četa, kterou vyslal král. Mohli ji sem položit, aby ji někdo našel a myslel si, že je trpaslík mrtvý.“

„Proč by někdo dělal něco takovýho?“

„No právě. Proč? Skřeti by se určitě tak nenamáhali. Musel to být nějaký rozumný tvor,“ stál si na svém Tungdil.

Pruďas se opřel zády o skálu a podíval se na haldu kamení. „Chceš je všechny odházet, abysme to vypátrali najisto?“

Tungdil odmítl. „Ne. Jsem si jistý, že by to byla zbytečná námaha. My…“

Všichni zaslechli pronikavé zařinčení, které k nim dolehlo z tunelu. Nějaký železný předmět prudce udeřil o kámen.

„Asi přece jenom nejsme sami,“ zašeptal Boïndil a nacpal si jídlo zpátky do batohu.

„Pojďme se tam podívat,“ souhlasil Tungdil a nařídil ostatním, aby vyrazili.

Jak se co nejtišeji plížili tunelem zpátky do jeskyně, zaslechli ten zvuk znovu. A blížili se k němu.

Tungdil, Boïndil a Manon opatrně vykoukli z chodby ven. Na první pohled nebylo nic vidět. Jeskyně před nimi byla prázdná a opuštěná. Ve vzduchu se třpytil prach a na zemi, téměř uprostřed, ležela hromádka kamení, která tam předtím nebyla.

„Nějakej duch?“ zašeptal Pruďas Tungdilovi.

„Jsme sice v Zemi za horami, kde to neznáme, ale až tak daleko bych ve svých úvahách nešel,“ odpověděl Tungdil rozvážně. „Ať je to, kdo je to, tak se…“

„Tam nahoře!“ vykřikl Manon a upozornil je na postavu, velkou jako oni, která se vznášela pod stropem jeskyně.

„Kdo to může být?“ zeptal se ho Tungdil.

Pruďas zvedl hlavu. „U všech bohů, co dělá tam nahoře?“

Trpaslík se podle všeho vytáhl nahoru řetězem pomocí kladkostroje, zakotveného ve skále. Teď tam seděl v pohyblivé kožené houpačce a oháněl se tlustou železnou tyčí, dlouhou jako jeho ruka.

Manon potřásl hlavou. „K nám nepatří. Já o žádné takové výpravě nevím a je mi záhadou, co tam nahoře provádí a jaký to má účel. Nebo jak se tam vůbec dostal.“

Cizinec přiložil tyč ke skále, vytáhl od opasku kladivo a vší silou do tyče udeřil, aby se špice zabořila co nejhlouběji. Pod úderem se odlomily velké kusy kamení a s rachotem dopadly na zem. Všude vířil žulový prach. Už věděli, odkud suť pochází.

Boïndil zaklel. „Podívejte se na strop,“ vykřikl poplašeně. „Je plnej prasklin!“

„Jak může tyč způsobit takovou škodu?“ pousmál se Manon nevěřícně.

„Falešná žula,“ vysvětloval Pruďas. „Já jsem Druhej, a i když mi opracovávání kamene nikdy zvlášť dobře nešlo, znám jeho vlastnosti líp než Třetí.“ Ukázal na místo na podlaze, kde ležela hromada úlomků. „Vidíte, jak praská a jak se z něho práší, když dopadne na zem? Vypadá jako žula, ale ani zdaleka není tak tvrdej. Čím je starší, tím je pórovitější.“

„Ten chlapík právě dělá všechno pro to, aby se jeskyně zřítila, a to schválně!“ Tungdil se otočil. „Všichni ven, jinak se už odsud nikdy nevrátíme!“ Ostatní ho rychle následovali.

Trpaslík, který dále pracoval ve vzdušných výškách, si všiml nežádoucí návštěvy a zdvojnásobil úsilí. Poslední tvrdý úder a ze skály se vylomil obrovský kámen, velký jako dům. Roztříštil se na podlaze a šedý oblak prachu se vznesl až ke stropu.

Neznámý trpaslík okamžitě sklouzl po řetěze dolů a zmizel v suché prašné mlze. Jako temný přízrak se mihl před Tungdilem a jeho kašlajícími společníky, jen aby se co nejrychleji dostal do spásného tunelu.

Nad nimi započalo obrovské dílo zkázy. Nejsnáze se to dalo přirovnat ke klenbě, ze které nějaký šílenec odstranil poslední kámen, právě ten, který o všem rozhoduje. Teď tam nezůstalo nic, co by zachytilo tíhu stropu a přesměrovalo ji na vnější stěny jeskyně.

Další kusy se řítily dolů, pohřbily pod sebou dva válečníky a těžké pláty kamene je rozdrtily jako měkký sýr kashti. Obě helmy se odkutálely k botám ostatních trpaslíků, jeden voják o ně zakopl a kamarád ho na poslední chvíli zachytil a zvedl na nohy. Takovým projektilům by neodolala sebevětší stvůra, pod vahou kamene by nejspíš padl na kolena i dospělý drak.

Jemná žulová moučka se trpaslíkům usazovala v plících a v nose a znemožňovala jim, aby se pořádně nadechli. Skála se jim chvěla pod nohama, šířilo se jí praskání a dunění. Hora tímto způsobem hlasitě vykřičela bolest nad tou zkázou.

„Ten bastard!“ zařval Manon mezi záchvaty kašle a vyřítil se kolem Tungdila a Boïndila vpřed. Chtěl dohnat trpaslíka, který měl zánik jeskyně na svědomí. „Já ho zabiju!“

Tungdil nepochyboval o tom, že svá slova myslí vážně. Třetí ztratil bez jakéhokoliv důvodu dva ze svých lidí.

„Manone, ne!“ chtěl za ním zavolat, ale ze zaprášeného hrdla se mu vydralo pouze zachrčení. Tak mu nezbylo nic jiného, než aby se za ním rozběhl a zabránil vraždě.

V chodbě, kterou utíkali, nebyla oblaka špíny, a tak měli dokonalý přehled. Spěchali tunelem jeden za druhým, jako perličky navlečené na šňůrce, vpředu cizí trpaslík, za ním Manon a na konci Tungdil, který víc a víc zaostával. Jeho tělo nebylo na takovou námahu zvyklé.

„Stůj!“ vysoukal ze sebe a vyplivl na zem šedý chuchvalec hlenů, z nichž by byla vynikající malta. „Manone, počkej! Může tě snadno zavléct do pasti.“ Klusal za nimi a právě tehdy se k němu připojil Boïndil a zbytek jejich skupiny. „Ten se ale rozpálil!“

Když dorazili do jeskyně, v níž našli skřetí kosti, zahlédli, jak Manon rychle mizí ve východu po levé straně. Předtím si té díry nikdo z nich nevšiml.

Štvanice pokračovala.

Píchání v boku se stalo přímo nesnesitelným. Tungdil lapal po dechu a v plících mu pískalo jako v děravém varném kotli. Dokonce i postarší Pruďas, který se už zřekl bitev a tím i tělesné námahy, měl větší výdrž než on. „Utíkejte dál,“ Tungdil hlasitě zafuněl a přešel do kroku. „Já dojdu za váma. Jenom vás zdržuju.“

„Není nutný, učenej,“ podotkl Boïndil a ukázal na rozcestí.

Ležel tam Manon. V levici svíral vytaženou zbraň, pod okem se mu skvěla ošklivá tržná rána. Pruďas s Tungdilem k němu poklekli a ostatní válečníci je jistili. Po trpaslíkovi, kterého pronásledovali, nebylo nikde ani stopy.

Tungdil zatajil dech a přiložil ruku k tepně na krku. „Není mrtvý,“ prohlásil s úlevou a oddechl si.

Boïndil popadl do ruky kamennou kuličku, velkou jako oko, potřísněnou krví Třetího. „Někdo ho srazil ranou z praku,“ konstatoval.

„Zmizte!“ zaduněl z chodby mocný hlas. „Tady není nic, co by stálo za objevení.“ Rozpoznali, že v chodbě někdo stojí. Vypadal jako trpaslík, na těle však neměl nic kromě bederní roušky a nad ní kroužkovou košili. V pravici držel těžké kladivo. Díky kouři z pochodní nebylo možné rozeznat jeho obličej.

Tungdil se zvedl a postavil se do čela celé skupiny, zatímco se dva válečníci dále starali o Manona. „Kdo jsi? A proč jsi tu jeskyni…“

Za postavou se vztyčil velký, hranatý stín, který zaplnil celou chodbu. Ozubená kola hlasitě klapala a drnčela, mechanické díly se třely o sebe. Monstrum se k nim se skřípěním blížilo.

„Tak už konečně zmizte!“ zaječel na ně neznámý, hodil pochodeň na zem a oběma rukama po nich mrštil kladivem.

Jeden z válečníků nastavil těžké zbrani štít, od něho se kladivo odrazilo a narazilo do nízkého stropu.

Okamžitě se opakovalo to, co se stalo předtím v jeskyni. Na skalnatou podlahu s duněním dopadaly velké úlomky falešné žuly a strop chodby popraskal v délce několika kroků.

„Zpátky! Kdybychom tu chtěli něco podniknout, bylo by to příliš nebezpečné.“ Tungdil zklamaně sevřel pěst. Tajemství Země za horami se jim tentokrát nepodaří odhalit.

Boïndil a tři válečníci popadli bezvědomého Manona a utíkali jako o život. Smrtelnému kamennému dešti neunikli všichni. Dva válečníci zůstali pohřbeni pod falešnou žulou, zbytek se s vypětím všech sil prodral do jeskyně s kostmi. Všichni kašlali a lapali po dechu. Tunel za nimi se zbortil a vyplivl obrovskou fontánu prachu, který trpaslíky zasypal.

Nezůstalo však jen při tom.

Hora se vztekle zachvěla, jako by se třásla hněvem nad tím, co se jí právě stalo, a chtěla potrestat všechny, kteří se v ní v tuto chvíli nacházeli. Nad hlavami se jim ozývalo praskání a skřípění, úlomky stropu padaly na zem.

„Co jsme udělali, že jsme vzbudili Vraccasův hněv? Tahle jeskyně tu už dlouho nebude,“ usuzoval Pruďas a ustaraně se podíval na sípějícího Tungdila. „Můžeš ještě?“

„Asi musím,“ zasténal Tungdil, vzepřel se na rukách a kolenou a lapal po dechu. „Neměl jsem v plánu tady skončit.“ Pomyslel na podivné obrysy, které zahlédl za postavou v chodbě. „Co to bylo, ta věc, kterou měl za sebou?“

„Já nevím. Ať to byl, kdo chtěl, kdyby se chodba nezřítila, tak by tu věc na nás poštval.“ Boïndil si protřepal vousy, které se kvůli spoustě prachu zbarvily do šeda. „Ty seš učenej, Tungdile. Viděl jsi už někdy něco takovýho?“

V protilehlé části jeskyně praskly velké části stěny, úlomky kamene létaly jako střely stovky kroků daleko a ranily jednoho z válečníků ve tváři. Z rány mu vytryskla krev.

Tungdil neodpověděl, ale dal znamení, aby vyrazili. Nic už najednou nebylo nad slunce jasné.

Chvátali chodbou zpět do mlhy, zatímco se jim skála otřásala pod nohama a stále se nechtěla uklidnit. Tungdil byl přesvědčen, že hora má všem nesmírně za zlé, že v ní tak řádili a zničili jeskyně.

Oni však jejímu hněvu unikli, nakonec dorazili do Severního průsmyku a v silném mrazu se vydali na cestu domů. Mlha vytvářela na helmách, kroužkových košilích, štítech a vousech jinovatku a zbarvila trpaslíky doběla.

Když konečně došli až k bráně, už tam na ně čekali.

II

Skrytá země,

království Gauragar,

6241. sluneční cyklus, jaro

Místo! Místo pro císaře všech herců!“ vykřikoval pestře oblečený vyvolávač ajednou rukou bušil do bubnu, připevněného na břiše. Pak přiložil kústům trubku azahlaholil melodii, vzdáleně připomínající hymnu gauragarského království. Halasně se prodíral davem, který mu zvědavě dělal místo ahodlal se přesvědčit, jak takový vysoce urozený muž vypadá.

Když došel doprostřed tržiště, vyskočil muž na okraj kulaté kašny.

Chlapec zbledl apřitiskl se kmatce, která mu se smíchem prohrábla vlasy.

To se přihodilo před pěti cykly.

„Tassiu.“

* * *

Table of Contents

PŘEDMLUVA

DRAMATIS PERSONAE

PROLOG

I

II