Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Markus Heitz: Das Schicksal der Zwerge

© Piper Verlag GmbH, München/Berlin 2008

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN ePub 978-80-7594-532-7

ISBN mobi 978-80-7594-533-4

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Věnováno všem přátelům

„malých“.

Zasloužili jste si to!

„Zwiesti prawie, že trpaslieci jsou niepržekonatelny w tom, jak umiejou wyrozprawiet wtipy.

Jeden z najwiece proslulych jest wtip, gde se skržet optal trpaslieka na cestu a co mu trpasliek na to prawil.

Wtip znie tak:

Jedneho objegu obiehu marširowal skržet po ulicie, zrakami sledowal cestu, no i tak niewiediel, kam jdie.

Tu stalo se, že na kržyžowatkie just postawal trpasliek i popatřyl, co se to tam k niemu šynie. Sekeru miel z čireho vraccasia, na sobie fajnu i twerdu kroužkowu košielu, kteru nieprorazy šip, čepel ni ostržie.

I dle postawy jeho bylo znat, že to jest po prawdie jeden z nejskwielejšich valečniku naroda trpaslieku! Fuzy miel spletene, nakrucene i promaštiene, do nich wpletene ulomky zlata i zformowane stržibrnym drotem. Majster trpasliek, do posledneho coulu, s kožu, chlupama, zbroju i sekeru!

I tak pržyjde skržet k niemu, popatržy na trpaslieka…

I tak pržyjde trpasliek…

I tak pržyjde skržet ku trap trpasliekowi i opta se, gdie tu kudy se jdie…“

vybráno z díla „Spisovaní o národech Skryté země, vlastnostech a svéráznostech jejich“, Ústřední viransiénský archiv v království Tabaîn, sepsal Tanduweyt, sesbíral Magistr Folkloricum M. A. Het v roce 4300 slunečního cyklu, nedokončený fragment, zničený při požáru

„Abych pravdu řekl, mně se ten vtip vůbec nelíbí.

Do dneška jsem nepochopil, proč se celý svět chce dovědět, jak ten vtip končí. To je naprosté plýtvání časem, nic jiného!

A přesto se mu všichni smějí. Kdo to kdy pochopí.“

Hargorin Smrtonoš, velitel Černé švadrony

„Jestli budu muset ještě jednou vyprávět ten vtip o skřetovi a trpaslíkovi, JEŠTĚ JEDNOU, JEDINKRÁT, dojde k nejhoršímu. Celýho mě chytne válečný šílenství a nedám si pokoj dříve, dokud se nebudou válet v krvi na zemi všichni ti, co tu starou sprosťárnu chtěli slyšet. To přísahám při svým vraním zobáku!

I kdyby mě o to prosil dvacetihlavej drak nebo mluvící a tančící jednorožec, či třeba zářící víla, která slíbí, že mi splní tisíc přání: MNĚ JE TO FUK! Zabiju každýho, jednoho po druhým, prostě všechny! Už žádný vtipy, je to jasný?“

Boïndil „Pruďas“ Dvojčepel z klanu Vrhačů seker z kmene Druhých, při banketu na počest komediantů a Rodariových následovníků v Mifurdanii

DRAMATIS PERSONAE

Kmeny trpaslíků

PRVNÍ

Xamtor Vzdorohlavý z klanu Vzdorohlavých z Prvního, Borengarova kmene, nazývaného také jen „První“, král

DRUZÍ

Boïndil Dvojčepel, zvaný též Pruďas, z klanu Vrhačů seker, válečník

Boëndalin Rázny, jeho nejstarší syn

TŘETÍ

Tungdil Zlatoruký, bojovník a učenec

Goda Ohnivá, válečnice

Sanda a Bandaál, dvě z jejích dětí

Hargorin Smrtonoš, velitel Černé švadrony

Jarkalín Černá pěst, jezdec Černé švadrony

Rognor Zabiják, král Třetích

ČTVRTÍ

Frandibar Klenotník z klanu Zlatotepců, král Čtvrtých

Goïmslîn Rychlá ruka z klanu Hledačů safírů z kmene Goïmdila Čtvrtého

PÁTÍ

Balyndis Železný prst z klanu Železných prstů, královna

Balyndar Železný prst z klanu Železných prstů, její syn

SVOBODNÍ TRPASLÍCI

Gordislan Perlík, král Zlatotvrze

Barskalín, sytráp (velitel) žadárů (alfský výraz pro Neviditelné)

Lidé

Nedostižný Rodario, herec

Rodario Sedmý, herec

Mallenia, bojovnice v hnutí odporu

královna Wey XI., vládkyně království Weyurn zbavená trůnu

princezna Coïra Weytana, její dcera

hrabě Loytan Loytansberk, weyurnský šlechtic

Enslin Rotha, purkmistr Svážnova

Tilda Bednářová, radní ze Svážnova

Tilman Berbuš, povstalec

Hindrek, lesník

Cobert, jeho nejstarší syn

Ortram, jeho nejmladší syn

Qelda, jeho žena

hrabě Pawald, alfský vazal

Wislaf, Gerobert, Vlatin a Diderich, Pawaldovi lidé

Frederik, řezník ve Velesvatoňově

Zedrik, strážný u brány ve Velesvatoňově

Uwo, obchodník s rybami ve Velesvatoňově

Arnfried, kovář ve Velesvatoňově

Girín, Lohansbrandem určený místodržící

Rilde, velkostatkářka

Xara, její dcera

Mila, selka

Grolf a Lirf, pohůnci

Lombrecht, starý sedlák

Franek, fámulus

Droman, Vot a Bumina, dva fámulové a fámula

Ostatní

Aiphatòn, císař alfů

Sisaroth, Tirîgon a Firûsha, alfové – trojčata, nazývaná rovněž Dsôn Aklán, bohové z Dsônu (Bhará)

Útsintas, alf z Dsôn Bhará

Wielgar, Lohansbranďan

Pashbar, skřet, člen hlídky

Yagur, náčelník ubariu u Zlohráze

Pfalgur, náčelník ubariu u Zlohráze

Fanaríl a Alysante, elfové

Ilahín, elf

Fiëa, elfka a jeho manželka

PROLOG

Země za horami,

Černá soutěska,

6491. sluneční cyklus, zima

Ve vzduchu se vznášel pach kostí rozpadlých na prach, ledově chladného kamene a vlhkého mrazivého povětří. Stvoření s dlouhými, tenkými pažemi opatrně vyklouzlo ze stínu skalního výběžku a zamrkalo. Deset kroků před ním se zvedala třpytivá záře a všechno, co bylo za ní, bylo vidět velice nezřetelně. Jako ostatně pokaždé.

Stvoření, které nemělo jméno, si olízlo úzkým zeleným jazykem tlamu připomínající psí čumák, přičemž vycenilo zuby, ostré jako jehly. Potom zasunulo dva ze svých celkem šestnácti prstů pod brnění, pokryté nánosem špíny, zívlo a poškrábalo se po krátké, tmavé srsti. Trochu si popotáhlo brnění, které mu při chůzi nepříjemně svíralo mužství.

Tvor si s úlevou vydechl a znovu zazíval.

Od východu až do západu slunce musel na příkaz Nejsilnějšího držet hlídku. Měl za povinnost okamžitě nahlásit, kdyby se vzduch přestal tetelit. Úkol se mu vůbec nezamlouval, protože to byla nudná a nevděčná činnost.

Po chvíli se shýbl, zvedl ze země malého žlutého brouka, který chtěl zalézt pod již zpola shnilou stehenní kost, a strčil si ho do pusy. S chutí žvýkal a přitom znovu přemítal nad tím, že si nikdo ze stovek jeho soukmenovců nepamatoval, že by se vzduch někdy aspoň na okamžik přestal tetelit.

Zabručel, popošel ke skalní stěně a pomalu se přišoural až ke kraji. V pravé ruce držel rukojeť meče. Byl na něho příliš dlouhý, proto ho lhostejně táhl za sebou po zemi. Kovová čepel pokrytá vrstvou hnědé rzi se zadrhla o kámen, na ostří přibyly další zuby.

Posadil se na zem hned vedle místa, kde se vznášela ta záře, znovu zazíval a hodil po ní kamínkem. Vzduch zasyčel a zaplál, na kratičký okamžik v něm převládlo mléčné zbarvení, připomínající zakalenou vodu. Zakalený vzduch na druhou stranu nic nepropustil. Kamínek se odrazil a přistál mu před špičkami bot. Tvor si povzdechl. Tento rituál vždycky probíhal stejně, celou dobu, kam až mu paměť sahala. Proč házel kamínky, bylo naprosto jasné: nerozpadly se hned ve chvíli, kdy narazily na tetelící se záři.

V dávných dobách nebývala neviditelná bariéra ničím jiným než nezničitelnou zdí. Když se někdo rozběhl a vrazil do ní, tak to sice bolelo, ale nic jiného se nestalo. Potom najednou začala ničit všechno, co s ní přišlo do styku. Když se jí někdo dotkl, zapraskalo to, dotyčného zahalilo ohnivé moře a spálilo ho na prach, který vítr odnesl daleko pryč. Ale za posledních zhruba sedm věků trvalo mnohem delší dobu, než jste po dotyku zemřeli. Ten, kdo byl rychlý a dokázal se záře včas pustit, z toho vyvázl jenom s popáleninami.

Na druhé straně třpytícího se vzduchu byla vidět podivná, vzpřímená konstrukce ze železných kruhů, a když slunce stálo vysoko na obloze, něco se v jejím středu rozzářilo. Čas od času ke konstrukci přibíhali malí, obtloustlí dvojnožci, chvíli kolem ní obcházeli a pak zase zmizeli. Viděl to na vlastní oči, stejně jako mohutné, vysoké hradby s hranatými věžemi, nad nimiž povlávaly pestrobarevné praporce, kterým třpytivá záře zkreslovala obrysy. Věděl však, že jsou dost daleko.

Když si dal pořádnou námahu, mohl spatřit dokonce i dvojnožce, kteří chodili po ochozu pevnosti sem a tam. Vypadali jinak než ti, kteří přicházeli ke konstrukci, aby si ji zblízka prohlédli. I oni určitě měli více než nudný úkol – přinejmenším do té doby, než vzduch přestane vytvářet vlny, jaké obvykle vídáváte za horkého letního dne.

Na ten okamžik všichni čekali. Nejsilnější stejně jako nesčetné davy jiných, velkých i malých, dvounohých i mnohonohých, ječících duchů, trhačů duší – a taky kordrion! Z něho měl strach dokonce i Nejsilnější, proto tu létající stvůru všichni poslouchali.

Až se vzduch přestane tetelit, otevře se jim nová říše, to jim slíbil Nejsilnější. Říše s čerstvým, chutným masem a obrovskými poklady. Na všechny se dostane. To jim slíbil už i minulý Nejsilnější, stejně jako ten, který byl Nejsilnější ještě před ním.

Tvor těmto slovům už dávno přestal věřit, ale neodvažoval se jim odporovat. Když se někdo postavil na odpor, zemřel. Jeden život nic neznamenal, Nejsilnější velel tisícovkám bezejmenných pěšáků.

Znovu zvedl kámen a bez zájmu jím mrštil k třpytivé záři. Hnědý brouk, velký jako jeho dlaň, který se odvážil vylézt z úkrytu ve skále, byl podstatně zajímavější.

Rychlým pohybem chňapl po hmyzu, vytrhl mu jedovatá tykadla a vysál vnitřnosti, chutnající jako shnilé bobule wanka. S požitkem zamlaskal a odhodil prázdné krovky, potom se sklonil, aby znovu zvedl odražený kámen.

Dlouhé prsty osahávaly zem, nikde ho však nemohly najít.

Nakonec zvědavě zvedl hlavu – a uviděl, že kámen leží nad ním, zalitý slunečním svitem.

Nevěřícně zafrkal, vstal a zadíval se ven: třpytivá záře zmizela!

Neodvažoval se pohnout. Celé tělo ho svědilo. Roztáhl nozdry a začenichal. Tentokrát poprvé ucítil vůni země za třpytivou září bez rušivého filtru. Cítil maso, železo, kamení, do nosu mu pronikaly pachy nejrůznějších tvorů, až byl vzrušením celý bez sebe. Svoboda! Kořist! Maso! A pohádkové poklady!

Podíval se dozadu za sebe, kde byl vchod do podzemní říše, v níž vládl Nejsilnější spolu s kordrionem. Teď by se k nim měl co nejrychleji rozběhnout a podat hlášení, ale… Otočil úzkou hlavu zase dopředu a napřímil dlouhé, špičaté uši. Proč by se tam předtím neodvážil podívat sám, dříve než přijdou i ostatní? Jak to tam asi vypadá bez toho třpytu? Možná si stihne něco ukořistit jenom sám pro sebe, to by stálo za to, ne?

A musí si to tam všechno pořádně prohlédnout, řekl si v duchu, aby mu ostatní uvěřili, až jim o tom bude vyprávět. Jinak by se asi musel bát, že kdyby jim nedokázal ty končiny na druhé straně třpytivé přehrady přesně popsat, budou si o něm všichni myslet, že je lhář. A se lháři se zacházelo stejně jako s těmi, co se postavili na odpor. To byl velice dobrý důvod, aby se hned na místě nerozběhl za Nejsilnějším, a samotná kořist byl důvod ještě lepší.

Tvor opatrně postupoval krůček za krůčkem, až vyšel ze stínu skalního výběžku a zastavil se na místě, kde na něho dopadaly sluneční paprsky.

Naděje, že si potají něco naloupí, v něm rychle odumřela. Sám nikdy nepřekoná mohutné opevnění, k tomu bude potřebovat pomoc Nejsilnějšího i kordriona. Bude to tvrdý oříšek… Tentokrát jeho pohled nezkresloval tetelící se vzduch a hranaté věže vypadaly ještě nedobytněji, než když se na ně díval přes bariéru. Hradby překazily jeho sny o získání tučné kořisti, bohatství a žrádla. O takovém umění, s jakým byly kamenné zdi pevnosti opracovány, mohl on a jeho soukmenovci jenom snít.

Nezůstal však nezpozorován. Najednou zaslechl řinčení nesčetných zbraní, rozčilený křik stvoření pobíhajících po ochozech pevnosti a hlasité zlověstné troubení rohů.

Okamžitě se přikrčil, zmocnil se ho strach.

Rychle se snažil všechno si zapamatovat, včetně barev a vzorů namalovaných na korouhvích, potom se otočil a rozběhl se ke skále. Vtom utržil ránu do zad, která ho srazila k zemi, meč mu vyklouzl z prstů.

Nemohl se pořádně nadechnout, odplivl si a uviděl, že mu z úst kape vlastní zelená krev! Teprve potom ucítil v celém těle bolest, vycházela odněkud z míst kolem kříže.

Hlasitě zavyl a zabědoval, pokusil se dosáhnout rukou na záda a prsty nahmatal tenký dřevěný dřík.

Se zasyčením přilétla zprava nějaká věc, zavrtala se mu do čenichu, rozdrtila dlouhou, tenkou horní čelist a prohloubila jeho muka. Tvor kvílel stále hlasitěji a hlasitěji, nářek však přestal, jako když utne, protože najednou přilétl z nejrůznějších stran celý tucet šípů a provrtal tělo nebohého nešťastníka.

Šípy mu přišpendlily jednu paži k boku, ale tvor jen zachrčel a plazil se dále. Musí podat zprávu Nejsilnějšímu a ten pomstí jeho smrt. Útok musí začít co nejdřív!

Když se doplazil do stínu skály a minul místo, kde se vzduch obvykle začínal tetelit, pocítil úlevu. Teď už si byl jistý, že se mu podaří podat hlášení.

Vzduch, který dýchal, znenadání změnil pach.

Navzdory tomu, že měl rozdrcený čenich, zalitý navíc spoustou krve, zřetelně vycítil změnu: bylo to jako chviličku před tím, než udeří blesk. Kolem něho se s praskáním kupily neviditelné vlny energie.

Zakňučel strachem, zabořil ruku do špíny, prachu a rozpadlých zbytků kostí, povalujících se na zemi, aby se mohl odrazit a odplazit dále…

Právě v tom okamžiku opět vzplála magická přehrada a hravě přesekla jeho tělo v pase na dvě poloviny.

Z hrdla se mu vydralo poslední pronikavé zaječení, potom zemřel. Nohy sebou ještě krátce zaškubaly, pak i ony zůstaly nehybně ležet na zemi.

* * *

„Vraccasovi budiž vzdán dík a chvála! Štít už je zase na místě!“ Boïndil Dvojčepel, jemuž přátelé i nepřátelé díky zuřivosti, která ho v boji zpravidla popadla, často říkali Pruďas, pozoroval místo, kde tvor skonal. Odložil dalekohled na kamenné cimbuří a zadíval se na mihotající se deštník vyvolaný magickou energií, halící Černou soutěsku. „Zdá se, že artefaktu docházejí síly.“ Tázavě pohlédl na Godu. „Můžeš mi k tomu říct něco víc?“

Stál s milovanou družkou na severní věži pevnosti Zlohráz, která se tyčila v blízkosti Černé soutěsky již dvě stě jednadvacet cyklů.

Obdélníkové zdi pevnosti, kterou společně vybudovali trpaslíci, podskalané, ubariu a lidé, obklopovaly ze všech stran Černou soutěsku. Tyčily se do výšky třiceti kroků a v nejširších místech dosahovaly tloušťky patnácti kroků. Pevnost byla vybudovaná sice prostě, ale s nepřekonatelným mistrovstvím. Vzájemná součinnost různých národů napomohla vzniku něčeho jedinečného, přestože hlavní podíl na stavbě pevnosti měli trpaslíci. Pruďas byl na stavbu nesmírně pyšný. Runy na věžích vzdávaly chválu Vraccasovi, Ubarovi i bohyni Palandiell.

Na širokých ochozech, na věžích i v patrech pod zastřešenými plošinami stály katapulty, které mohly v případě potřeby chrlit kameny, šípy i oštěpy. V komorách bylo uskladněno dostatečné množství munice, aby obránci mohli bez obav čelit i stonásobné přesile. Nadto ve Zlohrázi trvale sídlila posádka čítající dva tisíce bojovníků, která mohla kdykoliv sáhnout po zbraních a odrazit vojska temnot.

Ale po celých dvě stě jednadvacet cyklů nebylo ničeho takového zapotřebí.

Stvůra, která před nimi vykrvácela na zemi a teď jen nehybně ležela, byla první tvor, kterému se podařilo uniknout z vězení. Půl míle dlouhý a sto kroků široký pás, jenž se ponuře zařezával do krajiny, narušoval krásu širokého okolí a výrazně označoval místo, odkud by se mohlo vyhrnout na povrch zlo, kdyby mu nestála v cestě magická bariéra a pevnost.

Goda se podívala na válečníka – statného trpaslíka z kmene Druhých, který měl obrovské zkušenosti z nejrůznějších bitev. V nich si vydobyl takovou slávu, že byl jmenován velitelem všech jednotek, tvořících posádku pevnosti. Naklonila hlavu na stranu, zpod čepice jí vykukovaly světlé vlasy.

„Máš strach, že se štít zhroutí, nebo v to doufáš?“ Na rozdíl od Pruďase, který měl na sobě kroužkovou košili vyztuženou železnými destičkami, byla Goda oblečená do dlouhých, světle šedých šatů. Byly prosté, bez jakýchkoliv ozdob, jenom opasek byl prošívaný zlatými nitěmi. Goda dokonce ani neměla za opaskem dýku, naprosto jednoznačně dávala najevo, že se do budoucna nehodlá zapojovat do bitev vedených klasickými zbraněmi. Její zbraně měly magickou podstatu.

„Ohó, z toho, co číhá v Černý soutěsce, nemám strach! Nemůže to být o moc horší než to, co řádí ve Skrytý zemi,“ zabručel Pruďas a předstíral, že se ho její poznámka dotkla. Přejel si rukou po černých vousech, mezi nimiž probleskovaly široké pramínky šedí a stříbrem prokvetlých chlupů a prozrazovaly tak trpaslíkův pokročilý věk. Celkem vzato byl v nejlepších letech svého života. Pruďas obdařil Godu posmutnělým úsměvem. „A já se nikdy nevzdal naděje, od tý doby, co se on vydal na druhou stranu.“ Otočil hlavu a odhodlaně se zadíval před sebe k ústí Černé soutěsky, které bylo nejasně vidět za štítem. „Proto tady tvrdnu. U Vraccase, kdybysem jenom tušil, že je tam někde hned za štítem, hned bysem se mu rozběhl na pomoc! Se vším, co bych tu dal dohromady.“ Udeřil oběma pěstmi do cimbuří.

Goda pohlédla k artefaktu, který kolem soutěsky utkával neproniknutelnou sféru. Tyčil se nad vstupem do Černé soutěsky a skládal se ze čtyř vzpřímených, do sebe navzájem propletených železných kruhů, které v náznaku připomínaly kouli o průměru dobrých dvaceti kroků. Na kovových okružích se nacházely runy, znaky, zářezy i jednotlivé, samostatně ležící body. Nesčetné vzpěry vedly do středu, kde byl umístěn úchyt zdobený různými symboly. A právě v něm spočíval zdroj moci artefaktu. Získával sílu z diamantu, v němž byly uložené nesmírné zásoby magické energie.

V drahém kameni se však objevovalo stále více prasklin, při každém oběhu v něm přibyla další. Hlasité praskání, které vznik praskliny doprovázelo, se odráželo od zdí pevnosti. Teď už o tom věděl každý voják.

„Nedokážu říct, kolik prasklin ještě diamant snese,“ prohodila Goda tiše a stáhla obočí. „Mohl by se rozpadnout každým okamžikem, ale může taky vydržet celé cykly.“

Pruďas si povzdechl a kývnutím pozdravil stráže, které je míjely. „Co tím myslíš?“ zabručel a přejel si oběma rukama po vyholených spáncích, poté si urovnal tmavý cop, který byl stejně jako vousy protkán stříbrnými pramínky a visel mu na zádech až k opasku. „Nemůžeš to říct jasněji?“

„Myslím tím to samé jako vždycky, když se mě na to zeptáš, manželi: já prostě nevím.“ Goda mu prominula nevrlý tón, protože dobře věděla, že za něj můžou starosti. Starosti, které se táhnou už déle než dvě stě padesát cyklů. „Možná by ti na tuto otázku mohl dát odpověď Lot-Ionan.“

Pruďas ze sebe vyloudil krátké, tvrdé a neradostné pousmání. „Já vím, co by mi asi tak mohl dát, kdybysme se dnes potkali. Nejspíš by mi namířil mezi oči a prásknul po mně nějakým zničujícím kouzlem.“ Uchopil vraní zobák, kterým se svého času ohánělo v bitvách jeho dvojče Boëndal Páka, přehodil si ho přes rameno a vydal se na obchůzku po ochozu. Zbraň s dlouhou násadou, na jejímž konci byla na jedné straně plochá hlavice a na druhé zahnutý trn, dlouhý jako loket, používal na Boëndalovu počest. Když se statný trpaslík rozmáchl vraním zobákem, neexistovala zbroj, která by mu odolala.

Goda se vydala za ním. Byl čas dokončit obchůzku.

„Napadlo by tě někdy, že budeme muset strávit v Zemi za horami tak dlouhou dobu?“ zeptala se muže zamyšleně.

„To by mi nikdy nepřišlo na rozum, stejně jako to, že by se poměry ve Skrytý zemi mohly tak zgruntu změnit,“ odpověděl Pruďas. Goda se trochu zarazila, proč je její druh, s nímž před mnoha a mnoha cykly vstoupila do manželského svazku, tak zadumaný.

Jejich láska zplodila sedm dětí, dvě dívky a pět synů. Artefaktu nijak nevadilo, že jeho ochránkyně už dávno přišla o panenství, jen když si zachovala čistotu duše. A Goda si tuto čistotu uchovala. Do jejích myšlenek neproniklo nic zlého, nebylo v nich místo pro zákeřnost, lest a touhu po moci.

Dala to jednoznačně najevo už tím, že se odvrátila od Lot-Ionana a nenásledovala ho jako několik jiných zaslepenců. Tímto rozhodnutím si však vytvořila mocného nepřítele. „Nemyslíš, že by bylo na čase, aby ses vrátil do Skryté země a pomohl jim? Víš, že na tebe čekají. Na posledního velkého hrdinu všech trpasličích kmenů ze slavných cyklů v dějinách našeho národa.“

„A tebe bysem tu měl nechat samotnou, zrovna když se artefakt může rozpadnout? A předat velení nad pevností někomu jinýmu?“ Pruďas energicky potřásl hlavou. „Nikdy! Jestli se ty potvory a stvůry vylejou z Černý soutěsky, musím tu být, abysem je spolu s tebou, našima dětma a bojovníkama zastavil.“ Objal ji rukou kolem ramen. „Kdyby se ještě i tohle zlo přelilo do Skrytý země, nikdo by už neměl naději. Nikdo, bez ohledu na to, k jakýmu národu patří.“

„Proč zakazuješ Boëndalinovi, aby se vydal k našemu lidu? Místo tebe!“ ponoukala ho jemně. „Dal bys tak dětem kováře aspoň signál…“

„Boëndalin je příliš dobrý bojovník,“ přerušil ji Boïndil. „Potřebuju ho tu, aby mi cvičil vojáky.“ Do pohledu se mu vloudila přísnost. „Žádnej z mých potomků, ani syn, ani dcera, mě neopustí, jedině v případě, že bysme zasypali Černou soutěsku jednou provždy a zalili ji roztavenou ocelí.“

Goda si povzdechla. „Dnes zrovna nemáš jeden ze svých nejlepších oběhů, Pruďasi.“

Boïndil se zastavil, položil vraní zobák na zem a uchopil ji za ruce. „Promiň mi, ženo. Ale rozčiluje mě, když se musím dívat, jak se štít rozpadá, a když si uvědomím, jak dlouhou dobu jsme potřebovali, než jsme ho obnovili. Potom mě to svádí k tomu, že rychle zapomenu na spravedlnost.“ Nejistě se pousmál a pohledem ji požádal o prominutí. Goda mu úsměvem dala najevo, že mu odpouští.

Došli ke věži a sjeli dolů výtahem, pracujícím pomocí protiváhy, pevných lan a navíjecích bubnů.

U brány pevnosti na ně již čekala stovka po zuby ozbrojených ubarijských válečníků.

Pruďas si pohledem změřil tváře bojovníků. Přestože je vídával už tolik cyklů, stále ještě mu ubariu připadali cizí. Představa, že by měl uzavřít hluboké přátelství s národem, který ho mátl přílišnou podobou se skřety, a nadto ho ještě přesahoval vzrůstem, mu nebyla příliš po chuti.

Oči ubariu zářily světle rudým třpytem jako malá slunce. Na rozdíl od Tionových stvůr na sebe tito bojovníci dbali a lišili se od nich i chováním a smýšlením, protože se odvrátili od zla a krutosti vůči jiným bytostem – jak alespoň neustále tvrdili podskalané, trpaslíci ze Země za horami…

A ačkoliv nikdy neměl sebemenší důvod k pochybnostem, přesto Pruďas ani tak nedokázal překročit vlastní stín a dívat se na ně jako na rovnoprávné přátele. Měl k nim jiný vztah než jeho žena a děti. Pro něho zůstali ubariu provždy pouhými spojenci.

Goda do něho jemně strčila a vytrhla ho tím ze zamyšlení. Boïndil věděl, že jeho předsudky nejsou opodstatněné, ale nemohl proti tomu nic dělat. Vraccas vštípil všem trpaslíkům ve Skryté zemi nenávist vůči skřetům i ostatním Tionovým stvůrám. Ubariu prostě měli smůlu, že vypadali jako stvoření zla – a přesto je nebylo možné opomenout, když se jednalo o bránění východu z Černé soutěsky.

Pruďas dal strážným u brány znamení.

Zaznělo několik hlasitých povelů, silné paže uvedly do pohybu řetězy a lana kladkostrojů a roztočily těžká ozubená kola, tvořící otevírací mechanismus. Masivní brána, jedenáct kroků vysoká a sedm kroků široká, se se železným skřípěním vysunula a vytvořila průchod, jímž kolona bojovníků vyšla ven a dala se na pochod k artefaktu.

„Dneska si posvítíme na okraje po celý délce štítu,“ podotkl Pruďas k ubarimu, kráčejícímu těsně vedle něho, jenž slyšel na jméno Pfalgur. „Věřím, že ty bestie by byly schopný vyhrabat v podzemí nějakou chodbu, kterou by štít obešly. Ty povedeš jednu půlku bojovníků, já druhou. Začnu u artefaktu, ty můžeš se svým oddílem taky hned vyrazit.“

„Rozumím, generále,“ pronesl ubari hlubokým hlasem a předal rozkaz dál.

Kráčeli mělkou proláklinou, v jejímž středu se nacházela Černá soutěska. Okraje měla hladké a černé jako barevné sklo, vpravo a vlevo z ní vycházely příkré stezky, končící před ochrannou sférou.

Pruďas zamířil doprava k artefaktu, ubari se se svým oddílem pustil opačným směrem.

Zatímco Goda dalekohledem důkladně kontrolovala diamant a každičkou, i tu nejmenší drobnost na konstrukci, kolem níž se rozkládala stejná ochranná vrstva energie jako kolem soutěsky, došel Pruďas k mrtvole stvůry, která přednedávnem pronikla ze soutěsky ven. Na této straně ochranného štítu ležely šeredné, tenké nohy, obuté do těžkých holínek. Trpaslík nevěřil, že by se tvor v nich dokázal pohybovat jinak než pomalým šouráním. Za štítem mlhavě rozeznával trup, provrtaný několika šípy. Nazelenalá krev se kolem něho rozlila do několika loužiček a malých potůčků.

„Sviňáku,“ pronesl tiše a nakopl levé lýtko mrtvého tvora. „Svoboda ti přinesla smrt.“ Obrátil pohled vzhůru a zadíval se do soutěsky. „Byls tam sám, když jsi poznal, že štít zeslábl, nebo ne?“ zeptal se tlumeně, jako by mu stvůra mohla i po smrti rozumět.

„Boïndile!“ zaslechl, že ho Goda volá a že v jejím hlase zaznívá špatně skrývané rozrušení.

Zdálo se, že s diamantem není něco v pořádku! Právě se k ní chtěl otočit, když se ho zmocnil pocit, že v temnotách za štítem zahlédl pohyb.

Pruďas strnul a nehybně zíral do černé temnoty.

Silou, která ze sféry vyzařovala, se mu naježily krátké vousy pod nosem. Nebo že by se ho zmocnil nedobrý pocit?

„Boïndile, tak už sem přece pojď!“ ozvala se znovu jeho žena. „Musím ti něco…“

Pruďas zvedl pravou ruku, aby naznačil, že ji slyšel. Trpaslíkovy hnědé oči těkaly sem tam, snažily se v příšeří vypátrat stínové obrysy tvorů, kteří tam možná pobíhali.

Znovu postřehl, jak se za štítem někdo mihnul, od jednoho skalního výběžku k druhému, hned potom další a za ním ještě jeden!

Nebylo nejmenších pochyb, že se kolem štítu plíží další monstra. Cítí snad, že se bariéra rozpadá? Že by bestie se svými vyvinutějšími smysly byly nakonec proti nim ve výhodě?

„Chtěl bych…“ křikl přes rameno a překvapením se zarazil. Opravdu tam zahlédl trpasličí helmu?

„Proklatý zkreslení!“ ulevil si hlasitě a popošel o krok dopředu. „Tungdile!“ zaryčel Pruďas hlasem naplněným nadějným očekáváním a stoupl si nebezpečně blízko ke sféře. V těchto místech bylo slyšet, jak štít tiše šelestí, chvíli zaznívaly jasnější tóny, hned nato temnější. „Vraccasi, dej, aby mě oči neklamaly,“ modlil se a málem položil ruku přímo na štít. Polkl, měl pocit, že ještě nikdy neměl tak sevřené hrdlo jako právě teď.

Vtom se ze stínů vynořil bledý spár, široký jako tři pevnostní brány vedle sebe, a plnou silou udeřil do sféry. Ozval se tupý úder a země se zachvěla.

Pruďas zaklel, uskočil dozadu a reflexivně se rozmáchl vraním zobákem. Ocel narazila na bariéru, nezůstalo tam však po ní ani škrábnutí. „Kordrion se vrátil!“ zaryčel a s pochmurným uspokojením zaznamenal, že výstražné rohy na ochozech začaly bez otálení volat obránce ke katapultům. Nekonečná cvičení se přece jen vyplatila.

Bledý spár se sevřel, dlouhé drápy přejely po vnitřní straně štítu, až od nich odletovaly jasně žluté jiskry. Hned poté se stáhl zpátky a ke štítu se přivalila vlna bílého ohně, jako voda zalila celou bariéru a rovnoměrně se rozšířila do všech stran.

Plameny Pruďase oslepily, zacouval zpět k artefaktu, ale neotočil se. „Štít už dlouho nevydrží,“ zavolal na Godu. „Ty bestie to vědí a shromažďujou se za bariérou!“

„To ten diamant!“ zakřičela na něho Goda. „Rozpadá se!“

„Cože? Vraccasi, teď ne!“ Konečně se mu zase vrátil zrak. Za stěnou mocné energie stály nejpodivnější stvůry a oháněly se zbraněmi! „Ach ne, vy odporný…“

Většina z nich se podobala tvoru, kterého bariéra přesekla vpůli. Vedle nich tam však byl nespočet dalších, jiných stvůr, ty byly mnohem silnější a statnější, jejich vzhled naháněl strach. Žádná noční můra by nevykouzlila nic děsivějšího.

„U Vraccase!“ vyrazil ze sebe a hluboce litoval, že se mýlil. Jeho přítel se tam nikde neobjevil. Udělil ubariu strohé rozkazy, ti se rozdělili a obklopili artefakt tak, aby mohli Godu v případě nutnosti chránit. Bojovníci vytvořili neprostupnou zeď z těl, železa a štítů, před nimi se jako strnulá obranná chapadla naježila kopí. Pruďas se obrátil a uviděl, že Goda přiložila ruku ke třpytícímu se štítu. „Co se stalo?“ zavolal na ni.

Goda byla bledá jako stěna. „Z diamantu… právě vypadl úlomek,“ zadrmolila koktavě. „Nemůžu tomu zabránit…“

Zaznělo hlasitě zapraskání, připomínající pukající ledy. Všichni se okamžitě ohlédli a zadívali na diamant. Rázem nabral temnou barvu, ve středu diamantu se vytvořila zřetelně viditelná puklina, bariéra pronikavě zabzučela, její záře začala komíhat. Na krajích diamantu se postupně uvolňovala jedna vybroušená plocha za druhou a padala k zemi. S diamantem byl konec.

„Zpátky!“ nařídil Pruďas. „Musíme se vrátit do pevnosti! Tady nemůžeme zůstat.“ Popadl Godu za ruku a rozběhl se. Už mnoho cyklů chápal, jaký je rozdíl mezi odvahou a šílenstvím, kterému v minulosti zpravidla propadl, když se ocitl v boji. Tuto tvrdou lekci museli zvládnout i jeho synové. Ti po něm také zdědili záchvaty šílenství, i když to nebylo dědictví, na které by byl právě pyšný.

Ubariu vyrazili za nimi a drželi se na jejich úrovni, ačkoliv pro urostlé bojovníky by nebylo nic snadnějšího než nechat trpaslíky několik délek za zády. Godu, která nedokázala odtrhnout pohled od artefaktu, vlekl manžel za sebou.

Diamant se rozpadl. Jeho zánik byl doprovázený pronikavým zábleskem světla a ohlušující ránou. Detonace brachiální silou rozmetala konstrukci na kusy. Části rovně stojících železných kruhů se utrhly a s pískáním proletěly několik kroků vzduchem, než dopadly na zem, kde se zavrtaly hluboko do země. Goda postřehla, že jejich konce rudě žhnuly. Explozi musel doprovázet nesmírný žár.

Zároveň se rozpadla bariéra kolem Černé soutěsky!

Maga zřetelně cítila armádu bestií, nyní zde již nebyla nepřekonatelná hráz, která by se jim postavila do cesty. Vítr k ní přivál neuvěřitelný zápach, směsici výkalů, staré krve a zkysaného mléka. Vzduchem vířila šedobílá mračna prachu a kostní moučky, před ponurými skalnímí stěnami vypadala jako mlha, a z těch se vynořovaly jednotlivé postavy.

Za armádou bestií se ze soutěsky vysouvala bledá lebka kordriona, na první pohled by si ho leckdo spletl s drakem. Na hlavě a zádech se mu tyčily mohutné rohy a trny. Čtyři horní oči si zkoumavě měřily zdi pevnosti, jako by se kordrion snažil odhadnout, co se jemu a jeho služebníkům může postavit do cesty. Dvěma modrýma očima pod dlouhou, kostnatou tlamou pozorně sledoval prchající ubariu a trpaslíky.

„Vraccasi!“ vyklouzlo Godě, která sbírala magické síly, aby byla připravena k obraně. V první řadě drobnějších stvůr objevila helmu, jakou obvykle nosí děti kováře.

Potom před řady bestií předstoupil trpaslík, navlečený od hlavy až k patě do zbroje vytepané z tionia. Byla vyložená třpytivými intarsiemi, které se postupně rozzářily, jedna po druhé. Stvůry mu uctivě udělaly místo.

Trpaslík držel v pravé ruce zbraň, která byla jak ve Skryté zemi, tak i v Zemi za horami opředena nesčetnými legendami. Byla černá jako nejčernější stíny, čepel byla o něco delší než lidská paže. Jedna strana čepele byla mohutnější, osázená dlouhými tenkými hroty připomínajícími hřeben, druhá strana se zužovala jako meč.

„Krvežíznivec,“ zašeptala Goda a zastavila se.

Pruďasovi nezbylo nic jiného, i on se musel zastavit. Ohlédl se – a strnul. Najednou neměl slov.

Trpaslík ve zbroji barvy noci přiložil levou ruku k hledí přílby a vysunul je nahoru. Pod ní se objevila dobře známá tvář se zlatou klapkou přes oko, její rysy však zůstaly tvrdé a neúprosné. Chladný, krutý úsměšek v sobě nesl příslib smrti. Potom pozvedl zbraň a rozhlédl se na obě strany, doleva i doprava, aby pohledem povzbudil spolubojovníky. Stvůry okamžitě začaly řvát.

„Vraccasi, stůj při nás! On se vrátil!“ zašeptala Goda zděšeně. „Vrátil se jako velitel armády zla!“

Právě v tu chvíli zazněly ze soutěsky pronikavé tóny rohů, které ozvěna donekonečna opakovala. Kordrion otevřel tlamu a vztekle zařval.

I

Země za horami,

Černá soutěska,

6491. sluneční cyklus, zima

Pruďas upřeně zíral na dlouho pohřešovaného a toužebně očekávaného přítele, který nyní stál v čele obrovské armády zplozenců zla. S černou zbrojí na těle, Krvežíznivcem v ruce a výrazem železného odhodlání ve tváři na něho Tungdil působil dojmem, jako by pro něj nikdy nikde nebylo lepší místo. Jako by mu bylo šité na míru.

„Ale to nemůže být pravda!“ vykřikl nechápavě. „To není on! Vraccas je mi svědkem: ten tam není Tungdil!“ Bezradně se podíval na Godu. „To není on,“ opakoval, jako by musel přesvědčit sám sebe. „Je to šálení, aby nás tím zmámili a nahnali nám strach.“ Zoufalství nahradil nesmírný vztek. Pruďas zvedl vraní zobák, šílenství se ho po dlouhé době zmocnilo s neobvyklou silou a trpaslík neměl v úmyslu s ním bojovat. „Půjdu tam a rozsekám tu stvůru na cucky.“

Tentokrát bylo na Godě, aby ho chytila. „Ne, Boïndile!“ Odvážně se mu postavila do cesty, oběma rukama sevřela jeho obličej a zadívala se mu do hnědých očí, v nichž jiskřilo šílenství a odkud vycházel jeden blesk za druhým. „Poslouchej mě, muži, teď na to není správná doba. Musíme se vrátit do pevnosti. Na otevřeném prostranství…“

Další slova pohltilo skřípění a rachocení katapultů. Přes ubariu a trpaslíky přeletělo mračno kamenů, šípů a oštěpů. Oblak začernil zimní slunce a na krátkou chvíli vrhl stín na hrstku obránců před bránou, než zapadl do Černé soutěsky.

Odtamtud k nim dolehlo kovové bubnování, jak železné hroty prorážely štíty, helmy a zbroje, do zvuků nárazů se mísilo ječení zasažených. I to však téměř zaniklo v rachocení střel, dopadajících do první linie bestií. Všechno dohromady vytvářelo impozantní hluk bitvy a ve vzduchu se zanedlouho vznášel pach krve.

Goda věděla, že to je pouze počátek mnohem horších věcí. Brzy se i hlasy obránců pevnosti rozezní v chorálu smrti.

„Pojď se mnou,“ požádala Pruďase a políbila ho na čelo, zatímco nad nimi neustále přelétaly střely. Kouřící zápalné koule s prskáním stoupaly do výše a rozpadávaly se na výčnělcích strmých svahů lemujících Černou soutěsku, spršky hořící kapaliny zalévaly nestvůry i rozzuřeného kordriona.

Trpaslice měla dojem, že cítí, jak z Boïndila konečně opadává napětí, a tak ho pustila. Ten ji však okamžitě odstrčil stranou a vyřítil se s hlasitým řevem a vysoko zvednutým vraním zobákem na nepřátele.

Godu tím zcela zaskočil, trpaslice spadla na zem. „Ne!“ vykřikla zděšeně a marně se ho snažila chytit a zastavit. Otočila se. „Yagure, za ním! Chraňte ho!“ nařídila veliteli ubariu. Ubariu neváhali a okamžitě se rozběhli za generálem, aby ho podpořili v boji. S ohledem na počet nepřátel to nebyl snadno řešitelný úkol.

Goda se zvedla a začala hromadit magické síly, aby manželovi mohla z bezpečné vzdálenosti pomáhat.

* * *

Pruďas neměl čas ani chuť přemýšlet.

Díval se na svět přes krvavě rudou masku a jediné místo široko daleko, které jasně viděl, byla odporná falešná napodobenina jeho nejlepšího přítele Tungdila. Takovou potupu si nemohl nechat líbit. Ty nesmíš být Tungdil! Nesmíš být na jejich straně!

V uších mu hučelo, jenom tlumeně vnímal zvuky, které ho obklopovaly ze všech stran. Nutkání zničit tu iluzi a poté se vrhnout na zbylé nepřátele a rozsekat je na kusy mu zcela zatemnilo rozum. Na bojovníka jeho ražení, jemuž v žilách tepala krev žhavěji než roztavená skála v podzemních horských kanálech, to bylo příliš silné pokušení. A on sám v tuto chvíli navíc neměl nejmenší chuť ovládat se.

Vedle něho dopadaly po obou stranách k zemi oštěpy a šípy, které neměly dostatečný dostřel. Posádka pevnosti Zlohráz se držela rozkazů velitele, který sám porušil všechna svá nařízení. Pustil se do boje na otevřeném poli místo toho, aby se spolehl na bezpečné hradby a tam dorážející bestie odrazil. To byl vrchol šílenství.

Pruďas se přiblížil na vzdálenost necelých deseti kroků k nepřátelské linii, která se zatím ani nepohnula a nehybně vyčkávala u východu ze soutěsky.

Bestiím přibývaly další a další posily. Stvůry se hrnuly k východu. Nevšímavě přelézaly těla padlých a okamžitě hasily planoucí ohně pískem a rozdrcenými kostmi. Jakmile některá z nich padla, v mžiku se ze soutěsky vynořila jiná šeredná obluda. Zdálo se, že se tu nashromáždily nespočetné hordy bestií. Stala se z toho nekonečná líheň odporných stvůr.

Čeho si však Pruďas zcela jasně všiml, byla skutečnost, že se nepřátelé zdržují v uctivé vzdálenosti od falešného Tungdila. Jako by ho obklopoval neviditelný zvon, zrozený z úcty a strachu. „Ať seš, kdo seš, já tě zničím!“ S hlasitým, vzteklým výkřikem se rozmáchl vraním zobákem nad hlavou.

Dvě modré oči na spodní straně kordrionovy tlamy se upřeně zahleděly nejdříve na trpaslíka a hned poté na černě oděného Tungdila. Tungdil se právě v tu chvíli odvrátil od Pruďase a natočil se k obrovité stvůře, runy na Krvežíznivci se jasně rozzářily.

Tvor zachrčel, v jeho hlase zazníval divný podtón… že by strach?

Dříve než se Boïndil stačil prodrat dopředu, vyskočil Tungdil na jednu z mrtvol a z ní přeskočil na další. Tam nahmátl ratiště oštěpu, zabodnutého do jedné z bestií, odrazil se a mohutným skokem se přenesl na velký kámen, který tam dopadl z pevnostního katapultu. Z něho se hbitě přesunul na druhý, pak na třetí a dál a dál. Počínal si, jako když člověk chce suchou nohou přejít přes potok, akorát že vedle kamenů si trpaslík vypomáhal především hlavami bestií. Rychle se dostal do těsné blízkosti krátkého krku číhajícího kordriona, stvůra pronikavě zasyčela a ucouvla.

Pruďas už nedokázal zadržet ránu, k níž se rozmáchl, a tak vraním zobákem prostě švihl po hlavě bestie, která se k němu rozběhla. Připomínala mu křížence nepřirozeně velkého hada a tlusté sviňuchy, jemuž někdo přidal kraťoučké paže gnóma. Tvorovi však nečinilo potíže ohánět se mečem a štítem, ovládal je s nečekanou lehkostí.

Plochá strana vraního zobáku rozdrtila štít i tenkou paži, která ho držela, prorazila žebra a zatlačila hrudník hluboko dovnitř do těla. Bestie padla mrtvá do prachu.

Na Pruďase se okamžitě vyřítili další nepřátelé, trpaslík je udržoval krouživými pohyby zbraně v náležitém odstupu a velkoryse mezi nimi šířil zkázu, smrt a zranění. Přitom nespouštěl oči z domnělého Tungdila. Stále ještě se odmítal smířit s představou, že se skutečně jedná o jeho spolubojovníka ze starých cyklů, zmocnily se ho však pochybnosti a jeho přesvědčení se začínalo drolit. U Vraccase, co tu vlastně dělá?

Najednou se vedle něho objevil Yagur s oddílem ubariu, kteří mu v boji proti zplozencům zla stanuli po boku. Bestie navzdory obrovské početní převaze dále vyčkávaly a čekaly na rozkaz, aby jako jednolitá masa vyrazily do útoku a vrhly se proti hradbám pevnosti. Na obránce zaútočilo jen několik jedinců, kteří za to zaplatili životem. Od přetěžkých štítů ubariu se šípy pouze odrážely, jiné se zastavily ještě v letu a neškodně dopadaly na zem. Godina magie.

„Musíme zpátky, generále!“ dožadoval se Yagur ústupu a divokou ranou rozpoltil jednoho z nepřátel od klíční kosti až k pupku. Pak znovu probodl klesající tělo, ostří se přitom zabořilo do dalšího nepřítele, stojícího těsně za umírajícím. Téměř ve stejnou chvíli k nim dorazila druhá patrola ubariu a výrazně zvýšila bojovou sílu obránců.

Pruďas se zadíval na trpaslíka v černé zbroji, jenž uchopil Krvežíznivce oběma rukama a protnul jím kordrionovo tělo. Podivně zformovaná čepel pronikla nezdravou, šedavě bílou kůží a z těla obludy vytryskl široký proud krve.

Kordrion zařval. Zvuk jeho hlasu Pruďase ochromil doslova od hlavy až k patě. Nebyl sám, i ostatní souboje najednou ustaly a stejně tak se mohutným duněním otřásla celá Černá soutěska.

Všechno strnulo…

…až na trpaslíka ve zbroji z tionia!

Rázně sklapl hledí helmy a neohlížel se na krev, která všude kolem něho stříkala.

Přece jen je to on! Jenom čekal na nejvhodnější okamžik, aby se k nám přihlásil! Pruďas si přestal lámat hlavu otázkou, jestli před ním opravdu stojí pohřešovaný přítel. Z celého srdce si přál, aby to byla pravda. Když si připomněl trpaslíkovo hrdinské, nezištné jednání, tak útok na kordriona jednoznačně odpovídal typickému chování dávného spolubojovníka v nesčetných bitvách o Skrytou zemi. Opravdu se k němu dokonale hodil. A na dotaz, proč Tungdil nosí zcela jinou zbroj než dřív, takovou, která se čím dál víc podobala Djerůnovu brnění, se určitě dočká správné odpovědi. Na tuhle otázku i na všechny ostatní. Až bude po boji.

Když však Tungdila zahalil bílý oheň rozběsněného stvoření a trpaslík zmizel uprostřed pronikavě žhnoucí koule, musel se s ním Boïndil v duchu rozloučit. Trpaslík moc dobře věděl, co takové rozžhavené plameny dokáží, přestože od bitvy, kdy se s nimi setkal poprvé, uplynulo více než dvě stě padesát cyklů. I kdyby zbroj z tionia vydržela, tak horko uvnitř brnění bohatě stačí k tomu, aby se v něm trpaslík zaživa usmažil. V paměti se mu vynořil obraz zabitého bratra, dvojčete…

„Ne!“ zařval Pruďas zoufale a zarazil dalšímu protivníkovi dlouhý, zahnutý konec vraního zobáku skrz helmu přímo do hlavy. Ozvalo se hlasité prasknutí, potom se špice trpaslíkovy zbraně vynořila z hrudníku kousek pod krkem. Boïndil strhl mrtvého na zem, opřel se mu pravou nohou o rameno a vyškubnul dlouhý konec zbraně z odporné tváře zabité bestie. „Vraccasi, nedopusť, abych ho ztratil právě ve chvíli, kdy jsem ho konečně našel!“

Ohnivá koule zprůhledněla a změnila se na oblak, jímž prosvítal černý obrys. Jak se zdálo, Tungdil útok přežil!

Trpaslík v černé zbroji poklesl na koleno, Krvežíznivce držel plochou stranou přímo před sebou, aby si chránil obličej, druhou ruku schoval za záda. Když záplava plamenů opadla, pružně se odrazil do výše a začal bodat zbraní do spodních očí zaskočeného kordriona.

Jedno oko Tungdil dostal. Ozvala se rána, jako když se roztrhne kožený váček, který jeho majitel naplnil k prasknutí.

Z oka se vylila modrá voda, za níž se okamžitě začala řinout černá krev. Z poraněného místa vyhřezly šlachy a žíly, tlusté jako lidská paže, a pak vytryskla další záplava krve. Stvůra se svíjela bolestí.

Pruďas nemohl uvěřit tomu, co právě viděl: kordrion se stáhl zpátky do soutěsky, z otevřených ran na hlavě a v boku se mu valila krev!

Titánské tlapy rozdrtily tucty stvůr a zamáčkly je do země, z mrtvých nebo zraněných bestií prýštily na všechny strany nejrůznější tělesné tekutiny a zanechávaly za sebou na skále vlhké stopy. Bestie začaly hlasitě ječet a celá armáda s řevem zmizela v temnotách za skalními výčnělky. Jejich ústup doprovázely poslední spršky šípů a oštěpů, teprve potom se katapulty v pevnosti definitivně odmlčely.

Na kraj se snesl klid, v němž se hlasitě rozléhalo hučení poryvů větru, lámajících se o cimbuří pevnosti a svahy Černé soutěsky. Předtím jim nikdo nevěnoval nejmenší pozornost.

Pruďas nařídil ubariu, aby se za ním seřadili a nespouštěli zrak z cesty dolů do hlubin temnot, on sám mezitím udělal krok vpřed a opřel rukojeť zakrváceného vraního zobáku o zem hned vedle nohy.

Zadíval se na důkladně ozbrojeného trpaslíka a pokynem ruky naznačil, aby sešel dolů. „Ukaž se, abysem viděl, jestli mám před sebou starýho přítele, nebo novýho nepřítele,“ zavolal na něho. Nepodařilo se mu déle potlačit vzrušení, radost, kterou pociťoval, střídaly návaly obrovských pochybností. Samotná víra, že před ním skutečně stojí dávný přítel, zdaleka nestačila.

Z ochozů zazněly signály rohů, velká brána se otevřela a z ní se vyhrnula armáda dvou set trpaslíků a podskalanů, v jejich čele běžela Goda. Zaujali bojové postavení pár kroků za Pruďasem a oddílem ubariu a čekali. Připraveni vyrazit do bitvy.

Ozbrojený trpaslík, možná to byl Tungdil, seskakoval s lehkostí, jakou by od něho v takové těžké zbroji nikdo nečekal, po schůdcích z pobitých bestií, až se posledním velkým skokem vrátil zpátky na zem. Kolem nohou se mu rozvířil bílý prach a vystoupal až ke kolenům, chráněným těžkými kovovými pláty. V pravé ruce držel Krvežíznivce, kterého si lehce opřel o rameno, zubaté ostří směřovalo dozadu. Krok za krokem se blížil k obráncům pevnosti a jejich veliteli. Hledí helmy zůstalo sklopené.

Boïndil polkl, vyschlo mu v krku. „Zvedni hledí,“ vyštěkl, pravicí sevřel rukojeť vraního zobáku a pevně ji stiskl. Kožený plášť chránící rukojeť zbraně jemně zaskřípěl. „Chtěl bych spatřit tvůj obličej v denním světle.“ Ozbrojenec pokračoval v chůzi, a jak se zdálo, neměl v úmyslu uposlechnout Pruďasovy výzvy. Trpaslíci, stojící za velitelovými zády, pozvedli zbraně.

Cizinec se přiblížil tak, že Pruďas konečně mohl přesně rozeznat, jak jeho zbroj vypadá. Byla posetá znaky, runami a symboly, které ještě nikdy v životě nespatřil.

Krátký pohled směrem ke Godě mu prozradil, že i maga váhá. Krátce potřásla hlavou. Se stříbrně se lesknoucími intarsiemi a rytinami si ani ona nedokázala poradit.

Co Boïndila nejvíce rozčilovalo, byla skutečnost, že na cizincově zbroji nebylo nic, co by se vztahovalo k Vraccasovi nebo naznačovalo, že neznámý patří k dětem kováře, přestože zbroj sama o sobě nepochybně pocházela z rukou kovářského mistra. Kovářského mistra z národa trpaslíků.

Udělal by to Tungdil? Zapřel by svůj původ? „Zůstaň stát a ukaž se!“ nařídil rezolutně a pozvedl zbraň. „Jestli seš Tungdil Zlatorukej, tak nám ukaž obličej. Jestli jím nejseš,“ Pruďas zakroužil vraním zobákem nad hlavou, „rozdrtím ti ho, ať už máš na hlavě helmu, nebo ne!“

Teď se trpaslík zastavil. Široce se rozkročil a sebevědomě se postavil přesile. Potom natáhl levou ruku a zvolna a uvážlivě, rozhodně ne uspěchaně, nebo dokonce bázlivě, zvedl hledí. Tmavá mříž se naprosto nehlučně kousek po kousku zvedala výš a výš, nebylo však slyšet typické tření kovu o kov.

Boïndil rozčileně polkl, srdce mu bušilo až v krku. Vraccasi, zařiď, aby se stal zázrak! prosil v duchu a zavřel oči, aby jeho modlitba dolétla k bohu s ještě větší vroucností. Téměř se neodvažoval otevřít oči a pohlédnout protějšku do tváře. Když zaslechl, jak se Goda hlasitě nadechla, znervózněl ještě víc.

Nakonec posbíral odvahu.

Spatřil krátké, hnědé vousy lemující důvěrně známý obličej trpaslíka, který výrazně zestárl. Ale tuto tvář by poznal mezi tisíci jinými okamžitě.

Levé oko zakrývala klapka z ryzího zlata, zdobená rytinami. Na místě ji držel svazek zlatých vláken. Pohled přítelova zbylého oka spočinul na Pruďasovi. Ten v něm vyčetl v prvé řadě zvědavost, v menší míře pak radost a… něco, co nedokázal nikam zařadit.

I přes hustý vous poznal, že se vrásky kolem Tungdilových úst a nosu značně prohloubily a propůjčily mu vzhled opravdového velitele, který by mu záviděl leckterý král trpasličích kmenů. Čelo mu protínala zahojená, ale pořád ještě výrazná tmavá jizva, která zmizela pod okrajem helmy kousek nad pravým okem.

Pruďas si zhluboka povzdechl. Na první pohled se zdálo, že po předlouhých cyklech před ním opět stojí dávný přítel. Popošel k němu o krok blíž, ale zarazil se. Měl pocit, že přímo cítí odmítavý postoj, který z Tungdila vychází.

„Jaké důkazy potřebuješ, aby ses přesvědčil, že jsem Tungdil Zlatoruký?“ pronesl trpaslík, uvolnil si řemen pod bradou a rychlým pohybem si stáhl helmu z hnědých vlasů. Jizva se táhla napříč čelem přes dlouhé vlasy, sahající mu až k ramenům, a končila u temene. Trpaslík odhodil helmu na zem a setřásl si jednu rukavici, potom Pruďasovi ukázal zlaté znaménko, které měl na ruce. „Dotkni se ho, jestli chceš, Boïndile. To je má věčná památka na boj o trůn velkokrále všech trpaslíků, přestože jsem na titul ve skutečnosti nikdy nevznášel nárok.“ Vyzývavě natáhl ruku před sebe.

Pruďas pohladil zlatožlutou tečku způsobenou tím, jak Tungdilovi v souboji o trůn zlato postříkalo ruku, poté mu pátravě pohlédl do obličeje.

Trpaslík se usmál a byl to onen starý úsměv! Dobře známý a nekonečně dlouho postrádaný úsměv!

„Možná bych ti měl povyprávět, jak jsi mi chtěl namluvit, že musím trpaslice natřít smradlavým kozím sýrem, když si je chci získat, nebo ne?“ Pomalu se předklonil a zamrkal. „Nikdy jsem to nepoužil. A co ty, musel jsi sáhnout po téhle metodě, když ses ucházel o Godu?“

Maga se rozesmála.

„Opravdu seš to ty!“ vylétlo Pruďasovi z úst. Pustil rukojeť vraního zobáku, rozpřáhl ruce a pevně Tungdila k sobě přitiskl. „U Vraccase, seš to ty!“ Začaly ho pálit oči, vhrkly mu do nich slzy. Nemohl se ubránit dojetí. Dále k sobě Tungdila tiskl a samou radostí ani nepostřehl, že trpaslík jeho objetí nikterak neopětuje.

Nakonec se od Tungdila odtrhl a obrátil se k trpaslíkům a trpaslicím, kteří ho napjatě pozorovali a naslouchali všemu, co kdo řekne. „Pohleďte!“ vykřikl vzletně a zvedl hlavu, aby jeho hlas doléhal až k ochozům Zlohráze. „Pohleďte, hrdina se k nám vrátil! Skrytá země se brzy osvobodí od jha, který na ni uvrhlo mnohonásobný zlo!“ Poklepal na černou zbroj. „Hej, Lohasbrande, Lot-Ionane a vy všichni ostatní Tionovi zplozenci! Teď už se nikde nedočkáte slitování, nebudete mít kam prchnout!“

Goda se rozzářila a setřela si z očí slzy radosti a úlevy. Bojovnice a bojovníci z řad trpaslíků, stojící za ní, upřeně a s hlubokou úctou zírali na hrdinu, kterého většina z nich znala jen z vyprávění. Vrátila se k nim bytost z dávných legend, a když se zjevila, tak navíc zahnala na útěk nejobávanější stvůru v celé Černé soutěsce.

Pruďasova slova dolehla až k posádce pevnosti. Rozezněly se rohy a bubny a šířily nečekanou novinu dál. Byly to zvláštní tóny, které svého času někdo složil na oslavu významného oběhu, kdy se k nim Tungdil vrátí. Sloužily k jedinému účelu, a to, aby se tu zprávu všichni hned dověděli.

„Dovedu si představit,“ prohodil Pruďas s úšklebkem, „že si leckdo bude myslet, že se trubači spletli a že ve skutečnosti chtěli zahrát úplně jinej signál.“ Poklepal Tungdilovi po rameni, na rtech mu dále pohrával úšklebek. „Pojď, vrátíme se do pevnosti a necháme Černou soutěsku za zády. Je na čase, abysme tě přivítali, jak se sluší a patří. A potom nám musíš říct, co se ti během všech těch cyklů přihodilo! I my toho máme hodně, co ti chceme povyprávět.“ Sklonil se a podal mu helmu a rukavici. Přitom mu pevně pohlédl do očí. „Nedokážeš si ani představit, jak jsem šťastnej, že tě zase vidím, učenej.“

Tungdil si od něho vzal své věci. Zpola se odvrátil a zamířil pohledem k Černé soutěsce. „Oni se vrátí, Pruďasi. Kordrion byl příliš překvapený, jenže jakmile si vylíže rány, zase se odváží vylézt ze skrýše ven. Navíc se brzy rozšíří zpráva, že bariéra padla. Stvůry dají dohromady velkou armádu a pokusí se vyrazit…“

Boïndil zvedl ruku a ukázal na vysoké, hrubé zdi pevnosti. „Proto tu stojí a nese jméno Zlohráz,“ skočil příteli do řeči. „Neuniknou ven, ani jedinej odpornej ksicht. A do kordriona budeme tak dlouho bodat našima zvlášť těžkýma oštěpama, až bude vypadat jako ježek a padne mrtvej k zemi.“ Pyšně pohlédl na Godu. „Z ní se stala opravdová maga. Ona je naší nejsilnější zbraní.“

Tungdil se pohledem plným údivu zadíval na trpaslici, která udělala krok dopředu. „Budete ji potřebovat,“ prohodil tiše a znovu se zadíval k hluboké puklině ve skále.

Pruďas se usmál. „Naší vírou nic tak snadno neotřese, učenej. Teď, když seš s náma i ty, nemůže dětem kováře nic nahnat strach.“ Vykročil a řady ubariu, podskalanů a trpaslíků se před nimi rozevřely a vytvořily špalír.

* * *

Goda upřeně hleděla na Tungdila, když procházel kolem ní. Měla dojem, že ji vůbec nepoznal, a když se na ni zadíval, zračila se v jeho oku jen lhostejnost. „Ještě se vůbec nezeptal na Sirku,“ prohodila tiše sama pro sebe a tvář se jí zachmuřila. Přestože se její manžel dal v přemíře citů snadno přesvědčit, v ní vzklíčilo podezření.

Goda kráčela oběma přátelům v patách a bojovníci v zadním voji zajišťovali návrat obránců za mohutné brány pevnosti. Během následujících oběhů podrobí trpaslíka, kterého bude většina ostatních nepochybně považovat za Tungdila Zlatorukého, důkladné zkoušce. Zatímco se vraceli za hlasitého troubení rohů a jásotu posádky, vymýšlela si v duchu první otázky. Neboť jestli jim zlo poslalo falešného hrdinu, mělo nepochybně za lubem něco příšerného.

Trpasličí maga se při chůzi neustále dívala na zadní část Tungdilovy černé zbroje, protkanou třpytícími se intarsiemi. Každým krokem si byla jistější, že ten, koho právě přijali mezi sebe, není jejich starý přítel. Proniklo mezi ně zlo, a oni ho dokonce oslavovali!

Rozhlédla se napravo, pak nalevo, pohlédla nahoru ke věžím, odkud se k nim valily nadšené výkřiky, takže nebylo slyšet vlastního slova.

V tu chvíli si uvědomila, že je pravděpodobně jediná v celé posádce pevnosti, kdo si dělá takové starosti. Všichni ostatní byli opojení radostí, vyvolanou příchodem dlouho očekávaného hrdiny, který je zbaví veškerého zla.

Goda si povzdechla, pohledem náhodou zavadila o Yagura, velitele ubariu – a na jeho obličeji spatřila podobné starosti a obavy.

Skrytá země,

bývalé království Weyurn, město Mifurdania,

6491. sluneční cyklus, zima

„A zde, velevážení spectatores, zde po mojí levici, úplně na kraji, máme dalšího legitimního potomka jedinečného, nedosažitelného, celé dekády cyklů nepřekonaného Neuvěřitelného Rodaria!“ vykřikoval muž v bohatém bílém oděvu, stojící na širokém špalku na vysokém jevišti, které ještě před několika málo oběhy sloužilo jako popraviště. Když se někdo podíval pozorně, mohl dokonce tu a tam spatřit drobné chumáčky vlasů, které uvízly v zaschlé krvi na hraně dřevěného špalku, posetého hlubokými zářezy. Nikomu to nevadilo.

Lépe řečeno: nikomu to nesmělo vadit.

Na náměstí uprostřed města před kruhovým divadlem pojmenovaným Nové Curiosum nebylo volné místečko, i malá zastřešená tribuna pro šlechtice a kupce nebo jiné privilegované občany byla zcela zaplněná.

Jenom první řada, vyhrazená zvlášť vybraným divákům, zůstala prázdná. Na taková rozmarná představení chodívali jen zřídkakdy, většinou se vůbec neobtěžovali. Dávali přednost popravám, veřejným trestům a pranýřování, což bylo jiné označení pro ponižování a potupení.

V druhé řadě seděla půvabná mladá dáma s bdělýma, mírně naoranžovělýma očima. Krásné černé vlasy, sahající až po pás, byly zakryté průhledným závojem. Měla na sobě kabát z černé vlčí kožešiny, v levé ruce držela pohár s horkým kořeněným vínem.

Tržiště bylo obestavěné všemožnými stánky, v nichž obchodníci nabízeli nejrůznější pochutiny, od horkých párků přes kousky uzené šunky až po oplatky a sladké jedlé kaštany ve smetaně. Komu byla zima, s radostí sáhl po teplém pivu a ohřátém víně, obojí bylo obohacené o nejrůznější koření a med. Každý si mohl vybrat podle chuti. Nad tržištěm se vznášely obláčky bílé páry, vycházející z nesčetných malých kamínek v obchůdcích, z blízkého hostince sem doléhala tlumená hudba a zpěv.

Mladá žena se nadechla vůně vína a usmála se. Konečně zase důvod k radosti v těchto smutných cyklech, kdy Lohasbrand a jeho nohsledové okupují království.

„Přála byste si ještě něco, princezno Coïro?“ zeptal se jí společník, který by s ohledem na svůj věk klidně mohl být princezniným bratrem. Pod rozepnutým kožešinovým pláštěm měl kožené brnění, u opasku se mu houpal krátký meč. Nízká, podšitá vlněná čepice zakrývala mladíkovy vlasy a dodávala mu neškodný vzhled. Zcela záměrně.

„Nevyslovuj tenhle titul!“ zasyčela Coïra a blýskla po něm vyčítavým pohledem. „Víš, co s tebou udělají, když uslyší, jak mě oslovuješ, Loytane.“

Princeznin průvodce přelétl očima prázdnou řadu vedle nich. „Vím, tady není nikdo, kdo by mě mohl donutit, abych se zodpovídal z toho, že říkám pravdu,“ odvětil tiše, ale rozhodně. „Vy jste princezna, a vaše matka by byla královna Weyurnu, kdyby ten proklatý drak…“

Coïra mu zakryla dlaní ústa. „Buď zticha! Koleduješ si o popravu! Oni mají oči a uši úplně všude.“

Vnitřním zrakem spatřila matku, která žila jako zajatkyně ve vlastním paláci a nosila kolem krku obroučku hanby. Během celého oběhu byla pod neustálým dohledem, ponížená a zbavená veškeré moci. Kdyby se drak rozhodl, že ji nenechá naživu, stačilo, aby jeho služebníci utáhli obroučku a královna by se v mukách udusila.

Coïra by dala cokoliv, jen aby ji osvobodila. Pomalu vydechla. „Dívej se před sebe a užívej si toho, co nám potomci Neuvěřitelného v tomto cyklu nabídnou, až budou mezi sebou soutěžit, kdo je z nich nejlepší.“

Loytan jí přivoněl k ruce, oddaně se usmál a obrátil se k jevišti.

Vyvolávač ukazoval koncem hole na konec řady, kterou tvořilo jedenáct mužů a šest žen.

Měli na sobě nápadné, extravagantně střižené oděvy. Kdyby dosud neexistovalo slovo pestrobarevný, tak by je teď určitě někdo vymyslel. A přesto všechny ty kabátce, šaty, kalhoty, klobouky, vysoké boty a ostatní věci sloužily jen k tomu, aby majitele nebo majitelku ještě více odlišily od ostatních konkurentů.

Pouze poslední muž do řady nějak nezapadal.

Byl jediný, jemuž oděv od krejčovského mistra absolutně nesedl. Nebo měl tak žalostné držení těla, že na něm vypadaly všechny záhyby a lemy na šatech přímo zoufale.

Jak se slušelo na potomka Neuvěřitelného, i on měl bujné hnědé vlasy, spadající až na zátylek. V obličeji bylo možné postřehnout alespoň náznak aristokratických rysů, i když měl poněkud naducané tváře, jež mu ubíraly část nádechu vznešenosti. Vousy na bradě, poznávací znamení Neuvěřitelného Rodaria, zakladatele početných dynastií hereckých legend v mnoha koutech Skryté země, se mu smutně snášely k zemi a vypadaly značně zplihle a rozcuchaně.

„Říká si – a připouštím, že žádný jiný titul nemohl být méně nápaditý – Rodario Sedmý! Prosím potlesk!“ Vyvolávač trhnul rukama vzhůru, aby dostal diváky do patřičné nálady, ale potlesk se ozval jen ojediněle z několika málo míst a rychle utichl.

„U všech bohů,“ prohodil Loytan pobaveně. „To je mi pěkně smutná figurka mezi všemi těmi nabubřelými pávy! Ten nedostane ani cenu útěchy.“

„Já si myslím, že… je docela šikovný,“ Coïra muže okamžitě bránila. Měla soucit s tímto Rodariovým potomkem, který si již v minulých obězích vydobyl tragickou proslulost. „On… on se od ostatních liší.“

„Jako špatný příklad, to nepochybně.“ Loytan se hlasitě rozesmál. „Já si myslím, že stejně jako v každém cyklu bude první mezi posledními. Vsadíme se, princezno?“ Rozzářeně na ni pohlédl, potom se podíval stranou a z obličeje se mu okamžitě vytratily známky veselí.

Zakryly je široké stíny, Coïra se vyděšeně otočila.

Za nimi nepozorovaně vstoupili na tribunu čtyři Lohasbranďané a mířili k první řadě. Pod kabáty měli těžké plátkové zbroje, helmy napodobovaly dračí tělo se složenými křídly. Každému z nich visel kolem krku stříbrný řetízek s úlomkem tmavě zelené dračí šupiny, znamení jejich nepopiratelné moci ve Weyurnu. Byli pány nade všemi s výjimkou svého mistra.

Coïra se naklonila, pátravě se rozhlédla po náměstí a spatřila skřety. Ty stvůry patřily k Lohasbranďanům a byly jejich oddanými služebníky. Nyní se skřeti usadili v boční uličce a nacpávali se masem. Kvůli chladu, který zde vládl, se z masa kouřilo a princezna raději nechtěla vědět, jestli se živí kusy teplého syrového masa, nebo jestli si ho čerstvě uvařili v kotli.

Muž kráčející jako první se na Loytana zašklebil. Byl obtloustlý, ale zároveň svalnatý, širokou tvář zakrývaly bujné světlé vousy. „Že bych tady právě zaslechl něco, co by spíš mělo zůstat nevyslovené? Vy přece znáte zákon, hrabě Loytane z Loytansberku. Ten platí i pro šlechtice, či spíše platí zejména pro takové jako vy.“ Nabral na jazyk sliny a plivl mladému muži hustý, zelenožlutý chrchel přímo do tváře. „Ale ještě jednou k vám budu shovívavý. Nenechám vás, abyste mi zkazil náladu.“ Hřmotně vyšlapal po schodech nahoru a posadil se rovnou před Loytana, přičemž zakryl mladému muži helmou část výhledu na jeviště. „Doporučuji vám, abyste tu už nebyl, až se později zvednu k odchodu. Kdybyste tam ještě seděl, zařídím, aby vše proběhlo podle nařízení mistra Lohasbranda.“ Jeho společníci se hlasitě rozesmáli a i oni se usadili vedle velitele.

„První disciplínu, velevážení spectatores, chováte v nesmírné oblibě, proto se v ní bude soutěžit ze všeho nejdříve,“ halekal bíle oděný muž z jeviště, aby ho bylo slyšet co nejdále. „Bude to soutěž rychlých, kousavých slov, která započne zde, před ušima Mifurdanie, na místě, na němž Neuvěřitelný tak dlouho pobýval.“ Rozhlédl se po davu a založil ruce v bok. „Ach ano, na mnohých tvářích tady na tržišti je vidět, kam jejich babičky a prababičky tak rády chodívaly: do Curiosa… a sice za jeviště!“

Dav se dal do smíchu.

Coïra pevně chytila Loytanovu ruku, která zabloudila k opasku a rukojeti krátkého meče. „Ne,“ zašeptala důrazně.

Hrabě se vztekem roztřásl po celém těle. „Ale…“

„Ty ho možná porazíš v souboji, ale skřeti vyrazí za tvou rodinou a celou ji vyvraždí. Drak trestá všechny, ne jenom jednotlivce – copak jsi na to ve své pýše zapomněl?“ Coïra uchopila kapesník a chtěla jím setřít hraběti sliny lohasbrandského pacholka, mladý muž se však odvrátil stranou a otřel si tvář rukávem.

„Přijde oběh, kdy ho přede mnou nic nezachrání,“ zabručel Loytan.

Žena ho opatrně pustila. Nebezpečí bylo aspoň pro nejbližší chvíli zažehnáno. „Přenechej vzpoury jiným,“ pronesla tiše. „Lidem, kteří nemají rodinu.“

Hrabě se zadíval před sebe. „Myslíte toho zbabělého rýmovače veršíků?“

„Je to poeta, žádný obyčejný básník, a už vůbec ne zbabělý rýmovač veršíků. Díla, která po nocích tajně přibíjí na zdi domů ve Weyurnu, toho dokázala více než nějaký meč nebo šíp.“ Coïra dobře postřehla v Loytanově hlase žárlivost, ta přitom byla úplně zbytečná. Hrabě měl už dlouho po boku manželku. Ona sama ho považovala spíše za někoho jako staršího bratra nebo ochránce. Princezna dosud nepotkala nikoho, komu by chtěla věnovat své srdce a nevinnost.

„Jeho řádky přinášejí těm, kteří se jimi řídí, jenom smrt,“ odsekl Loytan promptně a kývl rukou k dřevěnému špalku. „Vidím tam krvavé skvrny a v nich vlasy, které se přilepily ke dřevu. Ti chudáci přišli o hlavu, protože požadovali, aby království i vaše matka získaly zpět svobodu.“

„Jestli pronesete ještě jedno jediné slovo, Loytansberku,“ zaznělo z úst Lohasbranďana, sedícího těsně před hrabětem, „budete dalším v řadě, kdo se blíže seznámí s popravčím špalkem. Nechci, abyste mě dále otravoval svými žvásty, tak konečně držte hubu! Nebo se postarám, abyste ji už nikdy nemohl otevřít.“ Jeho kumpáni se opět rozesmáli.

Loytan si odfrkl a sáhl po poháru vína, usrkl z něj a spolkl odpověď.

Vyvolávač na jevišti vypnul hruď. „Takže nyní mohou nelaskavé průpovídky začít létat kolem našich uší a znečišťovat vzduch, aby nás tím opětně povznesly. Synové a dcery Rodaria, předveďte nám, co umíte.“

Začátek obstarala mladá žena, která si nalepila nesmírně dlouhý knír a vousy a s přehnaně mužskými pohyby přistoupila k okraji jeviště. Tam se zastavila, prohrábla si umělé vousy a sáhla si do rozkroku. Svými gesty si výtečně dělala z mužů legraci a spectatores ji odměnili potleskem.

Náhle si strhla falešné vousy. „Ach, ty mužská ozdobo, dělej, ať jsi ode mě co nejdál!“ vykřikla. „Já jsem Ladenia, jsem žena, to jasně vidíte, a přesto jsem větší chlap, než jakým je mnohý z vás.“ Kráčela podél řady Rodariů a drze se na ně šklebila, až došla k Nedostižnému. „Vy byste chtěl ten titul, jak jsem slyšela, a leckdo říká, že na něj máte největší šance. Protože jste tak krásný,“ protáhla poslední slovo a zamrkala víčky, „protože jste tak moudrý,“ přitom si položila ruku na čelo, „a protože sdílíte lože s většinou žen ve městě, které pro vás budou všechny hlasovat.“ Zasmála se. „Ale já tu u našich nohou vidím více mužů než žen. Asi jsem byla úspěšnější a žádanější než vy!“

Dav hlasitě zaryčel, vzduchem se rozezněl mnohohlasý smích.

„Všichni znáte ten vtip, jak se skřet ptá trpaslíka na cestu, ale já znám jeden ještě mnohem lepší,“ zahalekala Ladenia. „Kolik rodariovských darmošlapů je zapotřebí k tomu, aby zvedli jednoho skřeta?“

Lohasbranďan se napjatě předklonil a zvedl levou ruku do výše.

Coïra pohlédla dozadu k zelenokožcům, kteří okamžitě přestali žrát a vytasili zbraně. Rýsovala se katastrofa. Jakmile Lohasbranďan dokončí pohyb rukou, vřítí se skřeti na tržiště a celé představení skončí. Kvůli jednomu vtipu. Ladenia neměla tušení, co všechno by svým žertíkem mohla napáchat.

„No, co myslíte?“ dorážela žena na pódiu na diváky. „Co se to s vámi děje? Nikdo se neodváží uhodnout?“

Coïra přemýšlela, jak by mohla Lohasbranďana rozptýlit a přitom se sama nevystavit zbytečnému nebezpečí. Což bylo velice obtížné, protože drakovi pacholci měli radost z každé příležitosti, kdy mohli dceru právoplatné královny pořádně usadit.

Otevřela ústa a chtěla se Lohansbranďana zeptat na něco bezvýznamného, když Ladenia dokončila pointu vtipu. „Já vám to teda povím: pět. Čtyři ho drží a jeden hrabe díru, aby se skřetovy nohy aspoň kousek odpoutaly od země. Takovou váhu by nezvedl ani jeden z těch poseroutků.“

Coïra postřehla, že Lohasbranďan protáhl koutky úst a sklonil ruku. Nebyla to urážka, jakou by musel nechat násilím potrestat. Nebyl to dokonce ani dobrý vtip.

To si uvědomila i Ladenia, když na náměstí zavládlo tíživé ticho. Poté udělala několik rychlých tanečních kroků, ještě jednou se otočila v kruhu a dala k lepšímu píseň, až k ní po několika krocích došel vyvolávač a hrubě ji zahnal zpátky na místo.

„Vážení spectatores, viděli jste, že přinejmenším tato uchazečka si v prvním kole nemůže dělat velké naděje na úspěch,“ zahlaholil muž a vysmál se neúspěšné adeptce. „A kromě toho nám ukázala, že rozdíl mezi úžasným a úděsným jsou jenom dvě písmena.“

Mužovy zlomyslné komentáře byly odměněny hlasitým smíchem. Vyvolávač pak ukázal na dalšího Rodariova potomka a vyzval ho, aby předstoupil na jeviště.

Muži i ženy předstupovali jeden za druhým a obdařovali konkurenty v souboji o titul „Nejdůstojnější nástupce Neuvěřitelného“ nestoudnými, potupnými řečmi, přičemž diváci hlasitým jásotem odměňovali každou hrubou zlomyslnost. Jen tři uchazeči se pokusili o vzletné vyjadřování a černý humor, což jim u publika přineslo mnohem menší odezvu.

Coïra zčásti sledovala, co se děje na jevišti, zároveň však neustále pokukovala po skřetech a Lohasbranďanech. Přála si, aby si mohla představení užít, ale přítomnost nenáviděných okupantů jí zkazila radost. Kam až její paměť sahala, vždycky tu byli, ti odporní přisluhovači draka.

Draka samotného ještě nikdy nespatřila, ale ve tvářích starších lidí, žijících ve Weyurnu dlouhou dobu, probleskl strach z létající nestvůry pokaždé, jakmile na něho přišla řeč. Když se Lohasbrand před dvěma sty padesáti cykly v zemi objevil poprvé, zalil polovinu Weyurnu ohněm a donutil tehdejší královnu, aby se vzdala trůnu. Wey Pátá se jeho přání podrobila, aby její lid zbytečně netrpěl, nikoliv ze zbabělosti.

Potom přišli skřeti, drakovi pohůnci, a od té doby drakovým jménem dohlíželi na všechny oblasti v zemi. Našli se dokonce i někteří lidé, kteří šupináči s radostí sloužili. Z nich vzešli dnešní Lohasbranďané, noví weyurnští šlechtici bez špetky cti a vychování.

Coïra věděla, že Lohasbrand by si rád podrobil i zbytek Skryté země, aby svůj bájný, pověstmi opředený poklad doplnil dalším bohatstvím, ale ve Skryté zemi měl příliš mnoho soupeřů, kteří toužili po tomtéž. Podle toho, co se mezi lidem povídalo, se všichni čtyři protivníci dohodli na příměří, Coïra však nepředpokládala, že by vydrželo navěky. Lohansbrand se roztahoval dál a dál, dokud nenarazil na Lot-Ionana a kordriona, a určitě se brzy pokusí svou říši rozšířit znovu. K této domněnce ji sváděl postřeh, že hlídači, kteří neustále obklopovali její matku, byli už asi půl cyklu mnohem neklidnější než dřív.

Coïra natáhla krk, aby se podívala po Nedostižném, jak si muž sám říkal. Byl to dobře vypadající mladý muž, mohlo mu být takových dvacet cyklů, který jako by vypadl z oka obrazům prapůvodního Rodaria. „Ten by měl vyhrát,“ poznamenala k Loytanovi. „Ten má styl.“

„A žádné naděje na úspěch,“ dodal hrabě. „Neslyšela jste, co si žádá prostý lid? Posměšky a urážky, žádné vytříbené, nakudrlinkované věty, u nichž člověk neví, jestli se teprve blíží ke konci, nebo jestli už začíná další věta.“

Coïra se předklonila a pozorně si herce prohlédla. „Odkud pochází?“

Loytan začal hledat mužovo jméno v jednom z letáků, které soutěžící rozhodili mezi diváky. „Tady ho máme, Rodario Nedostižný. Pochází ze sousedního Tabaînu,“ přečetl nahlas. „Provozuje tam vlastní divadlo a kromě toho vyjíždí na cesty do Gauragaru a Idoslânu, kde putuje od jeviště k jevišti a pořádá pohostinská představení.“ Podíval se na muže. „Má dobrou figuru. Na to, že je herec.“

Přesně to si myslela i Coïra. V představách si z něho udělala neznámého poetu, který nebojácně burcoval proti Lohasbranďanům a dělal si z nich šprťouchlata, který pobízel lidi k odporu proti drakovi a jeho mužům, probouzel v občanech Mifurdanie odvahu a připomínal jim, že bývaly doby, kdy nikdo nebyl utlačovaný a nemusel odvádět povinné dávky. A kdo jim sliboval budoucnost bez života ve strachu.

V neposlední řadě navíc představoval pro Lohasbranďany a skřety značné nebezpečí. Již nyní mu kladli za vinu třináct vražd. Poeta vlastnil nejen břitké pero, ale i ostrou čepel.

Nedostižný z Tabaînu dokonale zapadal do princezniných představ o neznámém hrdinovi, na jehož hlavu byla vypsána tučná odměna, ze které by stovka lidí mohla žít až do konce svých oběhů. Přesto ho dosud drakovi nikdo nezradil.

Mezitím přišla řada na Rodaria Sedmého, aby dav přesvědčil o svém jazykovém umu a vtipném zacházení se slovy. Ale už způsob, jakým předstupoval před diváky, dával tušit, že jeho vystoupení bude něco příšerného. Příšerně trapného.

„Hej, mladej!“ vykřikl na něho jeden z diváků. „Doufám, že sis tentokrát nacvičil něco pořádnýho, jinak tě zase strčíme do sudu s dehtem a protáhnem tě pilinama.“

„Nebo hajzlíkem,“ přisadil si další muž. „Pak budeš aspoň smrdět tak, že se ti v tom žádnej jinej nevyrovná!“

Lidé se dali do smíchu, zatleskali jízlivým výkřikům, pak si bíle oděný vyvolávač vyžádal panovačným gestem klid. „Tak ho nechte, ať se sám ztrapní, ctění spectatores!“ pronesl táhle a i on si přisadil neuctivou grimasou. „Vždyť v posledních cyklech nám přece pokaždé dokázal, že v tomto ohledu je neporazitelný.“ Ukázal na herce hůlkou. „Čekáme!“

Coïra už ze soucitu přála Rodariovi Sedmému, aby se stalo něco, co by mu znemožnilo vystoupit. Psí počasí, sněhová vánice, kdyby bylo nejhůř, třeba i malý požár v nějakém domě, prostě něco, co by odvrátilo pozornost jinam. Podívala se na Loytana, který se ušklíbl a poposedl si, aby lépe slyšel a vedle Lohasbranďanovy helmy i dobře viděl na jeviště.

„Pohleďte na statného Nedostihnutého…“ začal herec roztřeseným hlasem a první diváci, ti nejblíže k pódiu, okamžitě začali prskat smíchem.

„Promiňte, že vám skáču do řeči, ale já nosím jméno Nedostižný,“ opravil ho jmenovaný přátelsky, leč důrazně. „Spusťte ještě jednou od začátku.“

Rodario Sedmý si odkašlal, jeho hlas mnohem víc než muže připomínal ženu. „Pohleďte na statného Nedostižného,“ pronesl a pohlédl na rivala, který na něho laskavě kývl a volným otočením ruky naznačil, aby zvýšil rychlost přednesu. Najednou však Sedmý zbledl jako stěna. „Ale… teď už se mi to zase nerýmuje s následující větou,“ vyrazil zničeně. Horečně si nakrucoval vousy na bradě. „Co jenom budu dělat?“

Diváci se prohýbali smíchem, který herec nedobrovolně vyvolal.

Coïra si tiše povzdechla a litovala statečného herce, který sám se sebou sváděl nesmyslný boj. Také tentokrát vyjde ze souboje potupen – a v příštím cyklu se bude chtít soutěže znovu zúčastnit.

Rodario Sedmý zrudl. Posměšky ho popíchly, odhodlaně sevřel ruce v pěst. „Stojí tu jako solnej sloup,“ snažil se překřičet rámus v hledišti, „vždyť by byl hloupý, kdyby ze mě neměl strach. Zbude po něm prach. Když mě uvidí, prchá pryč od lidí.“

Loytan se podíval na Coïru a krátce se usmál. „To přece nemohlo být celé vystoupení! Nebo snad tím skončil?“

„Skoro se obávám, že ano.“ Princezna opět pohlédla směrem ke svému hrdinovi, Nedostižnému, který se šelmovsky usmíval pod nosem. Nedopřával si okaté vítězství, nevychutnával si ho nahlas, a tím byl Coïře ještě sympatičtější. S údivem si uvědomila, že čím déle se na něho dívá, tím rychleji jí buší srdce.

Na Rodaria Sedmého se ze všech stran valila shnilá zelenina a sněhové koule. Herec tento déšť přetrpěl stejně jako výsměšný řev.

Nedostižný nečekaně předstoupil před diváky a zvedl ruce. „Přestaňte!“ obořil se na dav. „To si nezasloužil. Možná není žádný akrobat se slovy ani krasavec, ale je potomek stejného muže, z jehož slabin pocházím i já.“

„Seš si tím jistej?“ zahalekala nějaká žena.

Nedostižný okamžitě rozeznal, kdo to byl, a ukázal na ni pravým ukazováčkem. „Kdo jsi, že se mu chceš vysmívat?“ vyjel na ni. Milý, přátelský tón byl rázem pryč. „Ty přece neumíš ani číst a psát, nebo ano?“

„Mně stačí, když toho paňácu vidím a slyším,“ opáčila žena a sklidila další záchvaty smíchu.

Rodario se podíval na muže, který mu přispěchal na pomoc a právě se nadechoval k peprné odpovědi. „Nech to být,“ řekl sklíčeně a smutně se pousmál. „Vždyť má pravdu.“ Sesbíral shnilé salátové listy z ramen a zahodil je na zem. Potom si protřepal vlasy, aby z nich vypadly kousíčky ledu. „Bylo to ode mě stejně mizerné jako vždycky.“

„Ukaž, že nejsi jen tak někdo, potomku Neuvěřitelného,“ nabádal ho Nedostižný a vzpřímil se. Dramatickým gestem se otočil kolem vlastní osy, aby mu kabát, který se od pasu dolů výrazně rozšiřoval, pořádně zavlál – a přitom mu vypadlo na zem několik papírů.

Většina z nich zůstala ležet na jevišti, dva však polapil závan větru a odnesl je pryč dříve, než je stačil posbírat.

Tentýž závan větru unášel listy nad povykujícími diváky, jejich hlavami a nataženými prsty až k tribuně, přesně ke Coïřiným rukám.

Hned první řádek, psaný rozmáchlým rukopisem, stačil mladé ženě k poznání, že se její přání naplnilo. Začínal slovy: „Občané Mifurdanie, postavte se čelem proti zlu, které k vám přichází z hor!“

Železná rukavice hrábla po papíru, Lohasbranďan jí vytrhl list z ruky. „Přečti mi to,“ nařídil svému kumpánovi a podal papír sousedovi. „Chci vědět, jaký řeči si Nedostižný ještě připravil.“

Coïra pohlédla na Loytana, jenž v mžiku pochopil, že na papíře nebyly žádné nevinné řádky.

Jak se zdálo, ani druhý Lohasbranďan nedokázal vyluštit, co vlastně na papíře stojí.

„Mohu vám pomoci?“ nabídla se Coïra duchapřítomně.

Velitel Lohasbranďanů se podíval po společníkovi, list mu zase sebral a vrátil ho mladé ženě. „Poslouchám.“

Coïra předstírala, že předčítá text z papíru, a přitom si vymýšlela bezvýznamnou strohou řeč, která nesměla být tak dobrá, aby se Lohasbranďan později dožadoval toho, že si ji chce znovu vyslechnout z úst Nedostižného.

Sotva sevřela rty, otočil se velitel opět k pódiu. „Slabota,“ prohodil opovržlivě. „Není to o nic lepší než ta La… ta ženská předtím. Mizerná soutěž.“

Coïra pohlédla na Nedostižného, zvedla papír a pečlivě ho složila. Muž se jí hluboce uklonil. Nemohl vědět, co přesně udělala, ale protože na jeviště nevtrhli ozbrojenci a nesrazili mu hlavu, musel předpokládat, že veliteli kvůli němu něco nalhala.

„Vážení spectatores, to byla první část soutěže,“ přihlásil se vyvolávač hlasitě opět o slovo. „Z vašeho hlasování sněhovými koulemi a zeleninou vyplynulo, že se dalších soutěží nezúčastní Rodario Sedmý a se ctí vypadává. Ladenia, mistryně nepodařených vtipů, má štěstí.“ Lidé se znovu rozesmáli. Muž v bílém seskočil z pódia a dlouhatánskými kroky zamířil k Rodariovi Sedmému. Před ním vytáhl z kabátu seschlou květinu. „Prosím pěkně: tady máte smradlavou růži, vážený poražený.“

„Vždyť ten už jich musí mít doma celej pugét!“ zaječel nějaký muž. „Může si je všechny…“

„Kdo je tu vyvolávač, ty, nebo já, uřvanče?“ skočil mu vyvolávač do řeči a zatočil hůlkou. „Zítra začínají představení v Novém Curiosu a vstupenky si můžete koupit jako vždy ve stáncích tady na náměstí.“ Uklonil se a za skvělé vedení soutěžících, při němž rozhodně nebyl skoupý na slovo, sklidil mohutný potlesk. Vyvolávač kvitoval ovace spokojeným úšklebkem a dalšími přehnaně hlubokými úklonami.

Rodario Sedmý ztraceně postával s uschlou květinou vedle dřevěných schůdků a zkormouceně si prohlížel svraštělý květ. Proto si ani nevšiml, že lidé před východem vytvářejí s bručením širokou uličku a uhýbají oddílu skřetů, razícímu si cestu tržištěm. Dvacet skřetů obklíčilo jeviště, čtyři vystoupili nahoru.

Každý, kdo znal historky o skřetech, o tom, jak se kdysi ve Skryté zemi chovali, se při pohledu na tyto exempláře neubránil údivu. Říkalo se, že za to může především skutečnost, že pocházejí ze západní části Země za horami a odedávna byli Lohasbrandovými stoupenci.

Na jejich mohutném vzrůstu, šeredné postavě a nazelenalé, až černé barvě kůže se nic nezměnilo, ale zdaleka nepáchli jako dřív. O zbraně pečovali lépe než v dávných cyklech a hlasité povykování a nesmyslné chrochtání jim přestalo být vlastní. Jednali chytře a rozvážně – a proto byly stvůry, které drakovi sloužily, mnohem nebezpečnější než dřív.

S řinčením pochodovali skřeti po prknech, jejich náčelník se široce rozkročil před Nedostižným a vypnul hruď. Coïra si zděšeně všimla, že v levé ruce drží list papíru.

„Zatraceně!“ zašeptal tiše Loytan, sedící vedle princezny. „Málem vám ta lest vyšla.“ Položil ruku na rukojeť meče, druhou rukou ji popadl. „Pojďte. Jdeme odsud.“

Coïra se zpočátku chtěla bránit. „Já…“

„Vy jste tomu muži lhala,“ zašeptal jí hrabě. „Co si myslíte, že s vámi ten Lohasbranďan udělá, až to vyjde najevo? Na takovou příležitost přece drak jen čeká!“

Princezna zbledla a opatrně se zvedla. Loytan udělal totéž a odcházel za ní, aby jí chránil záda.

Velitel Lohasbranďanů rovněž povstal a zadíval se na jeviště. „Co to má znamenat, Pashbare?“

Skřet zvedl ruku s popsaným papírem. „Hanopis z rukou zločince, který si říká Poeta svobody.“ Trhnul rukou, vytasil lesklý, zubatý meč a přiložil ho Nedostižnému ke krku. „Přilétl od tohoto muže. Všichni to viděli.“

„Co?“ Lohasbranďan se ohlédl za sebe a hledal Coïru. Zjistil, že žena zmizela. „Tak odtud vane vítr!“ Vytrhl meč z pochvy. „Zatkněte toho muže a odveďte ho do vězení. A hledejte královninu dceru! Pokusila se ho chránit!“

„Ale...“ Jeho kumpán, sedící napravo od velitele, působil nerozhodným dojmem. „Říká se, že je maga stejně jako její matka, a já…“

„Je mi fuk, co je,“ zařval velitel vztekle. „Chytněte ji! A jestli se nebude chtít nechat chytit, zabijte ji. Její útěk je pro mě dostatečným důkazem, že je s tím zločincem spřáhnutá.“ Seběhl z tribuny a poháněl společníky, aby se vrhli do davu.

Nedostižný se neodvážil pohnout. Ostrá čepel mu až příliš těsně spočívala u krku, a tak byl nucen nechat se zatknout. Dva skřeti mu svázali ruce za zády, zatímco náčelník zůstal stát před ním a pečlivě ho pozoroval.

„Tak tos byl ty, kdo zákeřně zezadu zavraždil naše muže,“ zaduněl Pash-bar a vycenil zuby. Vypadaly jako čelisti šelmy. „Požádám Wielgara, abych tě mohl sežrat zaživa, abych při každým říznutí a každým kousnutí slyšel, jak řveš.“

Nedostižný se pousmál, nezdálo se, že by ho skřet nějak vystrašil. Když ho stvůry odváděly do vězení, kráčel se vztyčenou hlavou.

Na tržišti zavládlo děsivé ticho.

Když Nedostižný kráčel kolem Rodaria Sedmého, natočil hlavu a vážně pronesl: „Nejsi jen tak někdo, tak se podle toho chovej, příteli. Zachovej si důstojnost, to je to, na čem záleží, a je úplně jedno, co děláš. Nezapomeň na to, až tu budeš v příštím cyklu znovu vystupovat. Potom všechno zvládneš.“ Pashbar ho strčil do zad a Nedostižný kráčel dál.

Za všechny cykly, kdy se soutěž konala, nikdo nepamatoval, že by v jednom jediném oběhu vypadli ze soutěže hned dva uchazeči.

A už vůbec ne za takových okolností.

II

Skrytá země,

protektorát Severozápad – Idoslân,

6491. sluneční cyklus, zima

Vseverozápadní části Idoslânu byla švadrona černých poníků dobře známá ajejích sto padesát jezdců ještě víc: Rozdychtěnci. Obyvatelé země si strpaslíky ozbrojenými až po špičku helmy nespojovali nic jiného než utrpení aztráty. Lidé žijící vmalém městečku Svážnově, kněmuž se kolona právě blížila, nepředstavovali výjimku.

Jméno oddílu rozhodně nemělo základ vnějaké romantice, právě naopak. Vzešlo zprostého důvodu: všechno, čeho se jim zachtělo apo čem dychtili, museli také dostat, bez nějakých těch ach, to ne, nebo ale.

Zvon na zvonici začal bít na poplach, aby obyvatele varoval, astarosta Enslin Rotha pospíchal sradními khlavní bráně, aby švadronu přivítal. Zpráva opříjezdu trpaslíků ho zastihla, když si po obědě na chvilku zdříml, proto skrýval narychlo aledabyle navlečené šaty pod těsně upnutým kabátem zhrubé česané ovčí vlny. Na okázalost si nepotrpěl.

„Vždyť tentokrát přijeli moc brzo,“ mumlal si sám pro sebe astoupl si kzavřené bráně, aby počkal, až dorazí ostatní radní.

Na starostův pokyn přitáhli muži vůz sdesátky apostavili ho kbráně. Za prvé tak trpaslíci hned uvidí, že požadované daně dostanou, za druhé se tím dalo nenápadným způsobem zabránit tomu, aby celá švadrona vjela do města.

Rotha se potil, přestože venku bylo velice chladno. Vposledních cyklech nabrala zima na síle. Rotha vchladu spatřoval symbol toho, jak špatně se teď lidem ve Skryté zemi vede. Přičemž Svážnov jakožto protektorát trpaslíků zkmene Třetích na tom byl ještě relativně dobře.

Jiné oblasti, zejména vGauragaru, vnichž vládli samotní alfové nebo kde přenechali vládu mocichtivým lidem, na tom byly podstatně hůř – pokud člověk mohl věřit zprávám, které mezi lidmi kolovaly. Rotha neměl důvod, aby onich pochyboval. Každičký detail okrutostech, knimž tam docházelo, nepochybně vycházel ze skutečnosti.

Vedle starosty se vynořila radní Tilda Bednářová, sníž ho pojilo srdečné přátelství. Byla stejně vysoká jako on, zpod čepice se jí draly ven světlé vlasy avzelených očích se jí odrážely starosti. Vypadala stejně znepokojeně jako on. „Přijeli příliš brzy,“ poznamenala Tilda akývla mu na pozdrav. Zapnula si opasek, obepínající kabát zbílé medvědí kůže, avyhrnula límec nahoru.

„Moje slova,“ přitakal Rotha asetřel si pot zčela. To, co mu vyhánělo mokré kapky zpórů, byl strach, čirý strach. Byl zázrak, že vlhké čůrky nezmrzly na vzduchu na kusy ledu.

Tvář radní Bednářové ještě víc zvážněla. „Vždyť jsme se přece ničeho nedopustili, že ne?“

Rotha potřásl hnědou kšticí. „Ne. Od té doby, co jsem starostou, plníme všechny povinnosti, které nám Třetí uložili. Do puntíku.“ Zvedl ruku astráže otevřely bránu. Dovnitř zavál studený vítr apronikl jim do každičké mezírky vkabátech. Muži iženy se třásli zimou.

Rozevřená křídla brány umožnila výhled ven. Švadrona Třetích už od nich nebyla daleko, nanejvýš sto kroků. Atohoto oběhu měli ssebou doprovod.

„Alfové!“ vyklouzlo Bednářové vyděšeně. Na pozadí čistého bílého sněhu vynikaly černé zbroje tří urostlých jezdců mnohem nápadněji než jindy. Pokaždé když kopyto některého upíra noci dopadlo na zem, roztančily se tam ohnivé plamínky asněhobílý sníh se zasyčením roztál.

Alf jedoucí na levém kraji držel vruce dlouhé kopí, na jehož konci se třepetala ve větru korouhev sjedinou, velice zvláštní runou. Krvavě rudé znamení nahánělo radní Bednářové strach, aniž by tušila proč. Hrůza vetkaná do látky.

„Myslíte si, že zvon bil na poplach jen tak pro legraci?“ Rotha se kousl do rtu. Napětí, které pociťoval, způsobilo, že se naženu neprávem utrhoval. „Promiňte…“

Radní se na něho usmála. Téměř neznatelným, nejistým pousmáním. „Budiž vám odpuštěno, starosto.“ Bednářová pohledem sledovala, jak se kousek od nich řadí zbývajících sedm radních adbají na to, aby zůstali stát až za starostou aza ní. „Posledního alfa jsem spatřila před…“ vduchu počítala, „myslím, že před čtrnácti cykly. Bylo to tehdy, když nám představovali nového velitele švadrony.“

„Takový důvod bych si nechal líbit,“ zabručel Rotha asnažil se rozpoznat rysy trpaslíka, jedoucího na čele švadrony. „Obávám se však, že to není důvod jejich návštěvy,“ prohodil nervózně. „Velitelem je stejně jako dřív Hargorin Smrtonoš.“ Tváře alfů mu nic neříkaly. Byly krásné, dokonalé, úzké, bez vousů – akruté. Jako uvšech příslušníků této rasy.

Zdálo se, že alfové mají prázdné oční důlky. Tím se odlišovali od přátelských příbuzných, elfů. Za denního světla se jim zbarvily do černa apřipomínaly nejtemnější noc. To neuměli nijak zamaskovat.

Starosta zvedl hlavu apohlédl ke strážím ubrány. „Nikdo zvás nezvedne proti alfům zbraň,“ zavolal na ně. „Nebo proti trpaslíkům. Bez ohledu na to, co mně nebo ostatním radním provedou.“

Vojáci zasalutovali.

Bednářová, která nedokázala potlačit nepříjemné pocity avypadala značně vyděšeně, se zadívala na starostu. „Vy si myslíte, že chtějí udělat něco zlého právě nám?“

„Kdyby nás chtěli potěšit, byli by to první alfové, kteří by sem přijeli sradostnými novinkami,“ opáčil Rotha apolkl. Čím více potu mu stékalo po čele apod šaty, tím více mu vysychalo vústech. „Klidně ať nás ženou kodpovědnosti, jestli jsme vněčem pochybili, jenom ať nechají lidi aměsto dál žít.“

„Velice ušlechtilý postoj. Jenže mnozí by vám na to odsekli, že se za svobodu musí bojovat,“ podotkla radní tiše, protože začátek jízdní kolony se knim už značně přiblížil.

„Nezačínejte zase stakovými řečmi!“ Rotha se na ni upřeně zahleděl. „Víte, co si otom myslím. Těmhle sto padesáti Třetím bychom se nikdy nedokázali ubránit, aikdyby – co pak?“ Povzdechl si asklonil hlavu před vládci východního Idoslânu. „Poslali by sem jiné, ato by Svážnov nepřežil. Svoboda nemá až takovou cenu. Ten, kdo nechce sloužit, ať táhne jinam, nebo ať se třeba izabije, jenom ať nevnucuje ostatním, aby ioni zemřeli hrdinskou smrtí.“

Bednářová stiskla zuby aiona vysekla úklonu před Třetími aalfy, kteří zastavili zvířata čtyři kroky před nimi. Tím jí zmizeli ze zorného pole.

Zavrzala kůže, zacinkaly uzdy, ozvalo se frkání poníků, tu atam bylo slyšet izařinčení kroužkové košile, schované pod černými kožešinami bojovníků.

Nikdo, ani alfové, ani Hargorin, neřekl radním jediné slovo. Adokud se tak nestalo, nesměli lidé pozvednout hlavu.

Rotha iBednářová postřehli, že někdo seskočil ze sedla aztěžka dopadl na zem. Zaskřípěl sníh, potom se knim přiblížily něčí kroky, doprovázené rytmickým řinčením kovu.

Starosta spatřil železem pobité špičky vysokých bot, podle velikosti odhadoval, že patří některému zTřetích. Kromě toho, říkal si, alfové nedělají při chůzi takový rámus anezanechávají za sebou stopy. Bylo to jedno zjejich mnoha hrůzných umění. Potil se čím dál víc, mlčení mu trhalo nervy. Bylo mnohem děsivější, než kdyby se na ně obořili sřevem nebo je zasypali nejbláznivějšími výtkami.

Zaslechl, jak zpochvy vyklouzla zbraň, potom něco zabzučelo vzduchem. Napravo od něho něco zaskřípělo, potom uslyšel přidušené nadechnutí.

Ozvala se další rána, čistý bílý sníh před ním byl najednou postříkaný krví, potom se mu kbotám přikutálela hlava radní Bednářové aRotha vykřikl hrůzou azděšením. Vtu chvíli se bezhlavé tělo radní zřítilo jak dlouhé, tak široké kzemi.

Nedokázal déle vzdorovat nutkání, musel se podívat.

Hargorin Smrtonoš, velký, urostlý trpaslík smohutným tělem, které vzbuzovalo respekt, si sundal kabát, aby se mohl lépe rozpřáhnout. Vpravici držel sekeru sdlouhým topůrkem, jejíž čepel byla zalitá krví. Na kroužkové košili, vyztužené plátky železa, rovněž ulpělo několik rudých stříkanců, krev dopadla ina potetovanou tvář asvětlé, nazrzlé vousy, protkané černými pramínky.

Narudlé obočí se stáhlo, když se trpaslík podíval na Rothu. „Kdo ti dovolil zvednout zrak?“ vybafl na starostu.

Rotha otevřel ústa, ale strach mu ochromil hlasivky. Všiml si, že sedla upírů noci jsou prázdná, nikde kolem bývalých jednorožců, které zlo tak zrůdně znetvořilo, nebyly vidět žádné otisky nohou. Takže to, co se onich říká, je skutečně pravda! Korouhev sděsivou, zároveň však fascinující akrásnou runou byla zabodnutá do úchytu usedla.

„Odpusť mu to, Hargorine,“ pronesl jemný hlas vedle Rothova pravého ucha astarosta sebou vylekaně trhnul. Dech, který ucítil těsně unosu, postrádal jakoukoliv vůni nebo pach. „Je to jen slabý člověk! Ztráta astrach ho připravily oduchapřítomnost azpůsobily, že vypadá jako hlupák.“

Rotha se chtěl otočit, ale nohy mu vypověděly poslušnost. Alf stál přímo za ním, neprozradil se ani nejmenším šelestem, ajen bohové věděli, kde jsou zbylí dva.

Hargorin si otřel sekeru ošaty mrtvé ženy. „Když na tom trváte, Tirîgone,“ prohodil ledabyle azkřížil ruce na prsou. „Bude chtít vědět, proč jsem té radní vzal život. Protože jsem to udělal na váš pokyn, tak mu to vysvětlete.“

„Provinila se,“ zaznělo šeptem Rothovi upravého ucha astarosta měl pocit, že tentokrát kněmu hovoří někdo jiný. „Bednářová se spolčila sodsouzenou vražedkyní abuřičkou. Anavíc sní byla ispřízněná. Takové bláznovství!“

„Ikdyž to bylo hodně vzdálené příbuzenství,“ pronesl alf ustarostova levého ucha aten si byl jistý, že tentokrát promluvil třetí alf. „Copak jsi to nevěděl, slabý člověče?“ Rotha zakrákal nezřetelné ne azíral na hlavu Bednářové. Jedno víčko bylo zčásti přivřené, starosta měl pocit, že mrtvá se posledním pohledem obrátila právě na něho. Opatrně jí nohou nahrnul před tvář sníh, nedokázal pohled zavražděné přítelkyně dále snášet.

Hargorin zabručel ke shromážděným občanům povolení, že mohou zvednout hlavy. „Vidím, že desátek tu stojí připravený. To je dobře. Od Svážnova jsme také nic jiného neočekávali.“ Zasunul sekeru do úchytu na zádech adal znamení. Hned nato sesedlo pět trpaslíků zponíků, přiběhli knáčelníkovi adoprovodili ho kvozu. Rychle se podívali do truhel aranců, vnichž byly uskladněny zlaté pruty amince.

Rothovi se konečně podařilo znovu získat vládu nad tělem aotočil se. Alfové stáli vbráně atiše se mezi sebou bavili. Rozpoznal, že se jedná odva muže ajednu ženu, jejich věk však nedokázal odhadnout. Kdyby to byli lidé, nehádal by jim více než sedmnáct cyklů, tihle však určitě byli podstatně zralejší.

Jejich obličeje si byly nápadně podobné. Starosta usoudil, že se jedná osourozence. Alfčiny ženské vnady sice zakrývala zbroj, jenže ta zároveň odváděla pozornost kokouzlujícím, půvabným anaprosto rovnoměrným rysům obličeje. Mužský protivník by se snadno nechal na okamžik rozptýlit – ajejí zbraně by mu přivodily smrt.

Alfové nesli na zádech dlouhé, štíhlé meče. Rotha si všiml masivních trnů, takzvaných křížových záštit, sahajících daleko doleva idoprava avyhlazených tak, že se zářivě leskly. Kželezným plátům chránícím stehna byly připevněny dýky soboustrannými čepelemi. Zbroj všech tří alfů byla po celé délce páteře vyztužená dalším ochranným železným trojhranem. Starosta rovněž postřehl, že jeden zmužů má těsně nad kostrčí několik železných kotoučů, velkých jako dlaň, žena je měla připevněné ke kovovým plátům chránícím paže. Vrhací kotoučky?

Alfka se odpojila od skupiny sourozenců ablížila se kněmu sokouzlujícím úsměvem, při němž starosta úplně zapomněl na nebezpečí – dokud se jí nepodíval do černých očních důlků. Obdiv nad ženinou krásou se mu rázem vypařil zhlavy anahradily ho obavy.

„Já jsem Firûsha,“ představila se mu melodickým, tichým hlasem azastavila se před ním. Rotha se jí opět uklonil, jako by to byla královna. Přísně vzato, ničím jiným pro něj nebyla. Rozhodovala oživotě asmrti. Otom, zda se městu bude dařit, nebo jestli bude zničeno. „Je zapotřebí splnit ještě jeden úkol. Není namířen proti Svážnovu ani proti jeho obyvatelům, ale přesto je to nutnost. Kdyby se nám někdo chtěl postavit do cesty, bez ohledu na to, jestli by ho poháněla odvaha nebo hloupost, nedožije se město zítřejšího dne.“ Firûshina slova neztrácela přátelský tón. „Chtěli bychom, abys nás zavedl krodině radní Bednářové, ato co nejrychleji. Veď nás, slabý muži.“

Rotha polkl atlačil sliny dolů do krku. Zdálo se mu, že má hrdlo najednou užší než ucho jehly. „Co…“

„Ne, starosto. Ne co,“ přerušila ho líbezným tónem apoložila mu na rty ukazováček schovaný vrukavici. „Kde. Veď nás. Hargorin ajeho lidé zatím odvezou desátek.“ Sundala mu čepici apohladila ho po vlasech. „Neměj ze mě strach, třást se musíš jenom tehdy, když se nebudeš řídit mými pokyny.“

Hargorin se dle starého zvyku vyšvihl na kozlík vozu aodjížděl sním kbráně. Jeden zalfů mu něco zašeptal aTřetí přikývl. Vyjížděl změsta, švadrona obklopila vůz ze všech stran atrpaslíci pomalým tempem odtáhli pryč.

Tři upíři noci postávali ubrány, frkali ažhnoucíma rudýma očima sledovali pohyby stráží. Tu atam si jazykem olízli nozdry, přitom se jim vtlamě zableskly tesáky.

Muži poodešli, aby od nich měli větší odstup. Nikdo nechtěl, aby ho upíři popadli aroztrhali. Ozvířatech, na nichž alfové jezdili, se vyprávěly hrůzostrašné historky. Ta, že když někdy dostali chuť, sežrali lidi zaživa, patřila knejneškodnějším.

Rotha mezitím kráčel vpřed avedl trojčata kcíli. Přitom neustále přemýšlel, jak by mohl rodině pomoci, aniž by na to někdo musel doplatit. Byla to řádná, počestná rodina, vníž žilo hodně lidí.

„Má pět vlastních dětí, tři dcery adva syny,“ prohodila mu Firûsha za zády, jako kdyby uhádla, na co myslí. „Žije snimi ijejí matka. Ajedna nevlastní sestra, že ano?“

Rotha zaraženě přikývl. Před alfy se nic neutajilo. Jediné, co mohl dělat, bylo vodit je uličkami trochu déle, než bylo nutné. Modlil se kPalandiell, aby se zpráva otřech nelítostných vrazích co nejrychleji donesla až krodině ata stačila uprchnout.

„Nedovolíme, aby sis znás dělal blázny, starosto,“ zaslechl promluvit jednoho alfa, potom mu na rameni spočinula čepel meče. Rotha zašilhal na její ostří. „Jestli se oto pokusíš, zaklepeme na dveře tvého domu.“

„Ne,“ zadrmolil Rotha, „jenom to ne! Přísahám, že tam hned budeme!“ Slzy se mu řinuly po tvářích, když zabočil za roh aukázal na velký, krásný dům, kněmuž přivedl smrt vpodobě tří postav. Co mohl dělat jiného?

Alfové ho nehlučně obešli. Starosta se opřel ozeď, jinak by mu nohy vypověděly službu. Firûsha kráčela včele, bratři šli vedle ní, každý zjedné strany. Postupně vytasili dýky soboustrannými čepelemi amířili ke dveřím.

Alfka zaklepala na dveře. Jeden zbratrů zmizel vboční uličce, aby se dostal kzadní straně domu, druhý se mohutně odrazil od země, vyskočil na římsu, odtamtud se katapultoval na balkón adále na střechu, aby se komínem spustil dolů. Firûsha zároveň vykopla dveře.

Enslin Rotha se rozplakal, když zaslechl první výkřiky, azakryl si rukou oči. Nechtěl nic vidět.

Jenže příšerný jekot umírajících, který se brzy rozlehl ulicemi, se mu vpálil do hlavy. Nesmazatelně. Stala se zněho věčná výčitka.

* * *

Hargorin kočíroval vůz ven změsta, Černá švadrona obklopila při odjezdu svého velitele acenný desátek ze všech stran.

Cíl jejich cesty nebyl pro dnešní oběh příliš daleko od Svážnova, byl jím Jitrodol, malá vesnička, která patřila Třetím. Alfové ji věnovali veliteli Černé švadrony jako poděkování za trpaslíkovu věrnost aHargorin dar sradostí přijal.

Stála zde jedna zjeho pevností, Protivraccasov.

Bylo zapotřebí padesáti cyklů, aby byla pevnost postavena přesně podle jeho plánů apřání. Hradby, které by snesly srovnání sodolností ašířkou zdí této pevnosti, byste marně hledali kdekoliv jinde vcelé Skryté zemi, obdobné byste nenašli ani vžádné trpasličí říši. Když byla pevnost dostavěná, tak se jí ialfové značně podivovali, ale Hargorin jim vysvětlil, že odvedený desátek vzbuzuje vrůzných lidech různé choutky aon ho musí chránit před nenechavci. Proti tomu se nedalo nic namítat.

Když kolona zabočila na východ aobjela menší lesík, objevila se pevnost vdohledu. Vnejvyšším bodě se vypínala do výšky hrdých třiceti kroků akaždému pocestnému zřetelně signalizovala, kde bydlí pán této části Skryté země. Acestovatel, který se trochu vyznal vtrpasličích runách, se kromě toho dověděl, že hradní pán nenávidí všechny děti kováře svýjimkou kmene Třetích: písmena aznaky na vysoké hradní věži do daleka viditelně hlásaly ostatním trpaslíkům smrt azkázu azdi zdobily vytesané potupné nápisy. Pro nezasvěcence vypadaly jako obyčejné ozdoby, ale pravé dítě kováře by se po jejich přečtení rozžhavilo doběla vztekem aokamžitě na pevnost zaútočilo. Když Hargorin pohlédl na svůj domov, široce se ušklíbl.

Zkomínů udomů achýší kolem Protivraccasova stoupaly sloupce kouře. Lidští obyvatelé Jitrodolu se před chladem stáhli do tepla čtyř zdí. Nechal je na pokoji. Vtuto chvíli nepotřeboval, aby mu vněčem otročili.

Těsně za trpaslíkovými zády se roztrhla látka. Nezvyklý zvuk, který navzdory kodrcání vozu adunění kopyt zřetelně zaslechl, vzbudil Hargorinovu pozornost.

Trpaslík otočil hlavu apodíval se po pytli, který se pod tíhou nákladu, jenž vněm byl uložený, právě protrhl. Nechtěl, aby na zem spadla třeba jen jediná mince. Všechno, co ze stanoveného desátku chybělo, by musel zaplatit zvlastní kapsy, ato se příčilo jeho trpasličí nátuře.

Tím víc ho překvapilo, když se zpytle, ležícího přímo za jeho zády, vysunula krátká kuše ahrot šipky se mu zabořil mezi lopatky.

„Dívej se zase rovně před sebe azaboč na stezku klesu,“ nařídil mu ženský hlas.

Hargorina ani nenapadlo poslechnout, místo toho se vmžiku vrhl doprava. Téměř současně zadrnčela letící šipka atrpaslík ucítil vlevém rameni tupý úder. Teprve za jeden dva okamžiky pocítil ibolest.

Trpaslík se přikrčil azvnějšku se držel hrazení vozu. Tím se bezpečně vyhnul případným dalším střelám. Vozkovy rychlé pohyby anečekaný hluk měly za následek, že se koně splašili, otěže vlekli ve sněhu za sebou, hlasitě zaržáli atryskem se rozběhli dál.

Bezohledně se prodrali mezi poníky před sebou, prudce vybírali zatáčky, až se vůz nebezpečně rozkodrcal. Přitom změnili směr anyní mířili rovnou klesu, přesně tak, jak neznámá žena Hargorinovi nařídila.

Když Třetí, kteří jeli hned vedle vozu, uviděli velitele vnezvyklé poloze, zavládl mezi nimi poplach. Trpaslíci pobídli ostruhami poníky, aby udrželi se splašenými koňmi krok. Krvavý dřík, vyčnívající Hargorinovi ze zad, jim prozradil, že se při velitelově skoku zkozlíku nejednalo oobyčejnou nehodu.

„Vzbouřenci!“ zaryčel trpaslík aručkoval po bočnici vozu dozadu. „Nejmíň jeden.“ Bez ohledu na bolest se vyšvihl na zadní úložnou plochu vozu, přistál na jakési truhle avytasil sekeru sdlouhým topůrkem. Bez váhání jí prudce zešikma sekl do pytle, vněmž se podle jeho předpokladů žena skrývala.

Mezitím se další dva trpaslíci pokusili předjet na ponících koně azachytit otěže, ale vůz už jel příliš rychle. Příslušníci Černé švadrony postupně odpadávali jeden za druhým avůz se dál řítil klesu. Hargorin zůstal sám.

Sekera se zasekla do něčeho tvrdého, ozvalo se tlumené zasténání. Pytel se převrátil amezi hromadou stříbrných mincí adřevěných třísek zněho vypadla na dno vozu mladá světlovlasá žena. Trpaslík si domyslel, že dřevem vycpala pytel tak, aby vypadal plný, apřitom si vněm udělala místo, aby se tam mohla ukrýt.

Hargorin ženu okamžitě poznal. „Mallenia,“ odfrkl si spokojeně. „Takže černoocí se do Svážnova nevypravili jen tak zbůhdarma. Ty jsi tam byla!“ Znovu udeřil sekerou, ale žena se včas převalila stranou. Čepel dopadla na dno vozu, těsně vedle ní.

Mallenia, pocházející zrodu slavného hrdiny prince Mallena zIdoslânu, Třetího kopla azasáhla ho do hrudi. „Jednou alfy zabiju, stejně jako dnes konečně zabiju tebe, Hargorine!“ zvolala. „Svobodu Idoslânu, Gauragaru aUrgonu!“

Trpaslík zády dopadl na jiný pytel, šipka kuše se mu zabořila hlouběji do těla aprošla přední částí ramene vpřed. Kroužková košile se vyboulila. Hargorin zřetelně cítil, že má proseknutý kloub. Zasténal anechal paži svěšenou.

„Třetí aalfové se ode mě nedočkají milosti,“ vyhrkla žena rozčileně. „Napáchali jste příliš mnoho zla autrpení.“

Truhla, na níž trpaslík ještě před chvílí stál, se rozevřela. Vyhrnula se zní záplava mincí aspolu nimi izakuklenec. Vruce držel šavli, jejíž ostří přiložil Třetímu ke krku. „Zůstaň, kde jsi!“ nařídil.

„Zbabělče!“ odplivl si Hargorin. „Měj aspoň odvahu aukaž svou tvář stejně jako tady ta vražedkyně.“

„Kdo bojuje proti útlaku aokupantům, činí dobrou věc, ty chátro mezi trpaslíky! To vy jste vrazi!“ Mallenia se zadívala zvířeným sněhem kČerné švadroně, která se zdaleka nevzdala dalšího pronásledování. Třetí se nikdy nevzdávali, ato platilo především pro tuto elitní jednotku, pro Rozdychtěnce.

Třetí byli na rozdíl od ostatních kmenů vynikajícími jezdci. Zdokonalovali své umění již déle než stovku cyklů. Protože ostatní děti kováře se raději obešly bez poníků, měli Rozdychtěnci od té doby nad nimi převahu, která se projevila především na bitevním poli. Projevila se velice bolestně, což pocítili jak lidé, proti kterým Třetí vyrazili do boje, tak ostatní trpaslíci.

„Nezbývá nám moc času,“ upozornila Mallenia společníka aotevřela další truhlu, zníž rovněž vylezl maskovaný muž. Zámek se zasekl, proto se dřív nemohl vlastními silami dostat zúkrytu.

Koně pádili po úzké lesní cestě, od kopyt se jim zvedala hustá oblaka sněhu. Jakmile dorazili pod ochranu stromů, zřítilo se za nimi shlasitým praskotem hned sedm kmenů azatarasilo cestu. Cválající trpaslíci nemohli pokračovat dále, museli se prodírat hustým porostem, což je nepochybně zdrží. Všechno bylo důkladně připravené – avšechno fungovalo.

Druhý muž vylezl zbedny ajako provazochodec se proháčkoval až ke kozlíku, zašátral po otěžích aujal se řízení vozu. První muž nadále držel Hargorinovi šavli ukrku.

Mallenia měla na sobě krátké, tmavé šaty místo zbroje, která by ji chránila. Sohledem na úkol, který si předsevzala, to byl vysloveně odvážný kousek. Jinak to však nešlo, pokud se chtěla do pytle vejít. Dlouhé světlé vlasy měla spletené do copu. Vysoké černé šněrovací boty jí sahaly až ke kolenům, čněly znich rukojeti dvou dýk. Vruce držela štíhlou krátkou kuši, kterou opět zamířila na Hargorina.

„Aco teď?“ zeptal se trpaslík mrzutě.

„Odvezeme desátek do bezpečí apři vhodné příležitosti ho rozdáme lidem zIdoslânu, kterým právem náleží. Ne tobě nebo tvým pánům,“ odsekla Mallenia vztekle. „Nejste nic jiného než okupanti. Vy si nezasloužíte ani jedinou minci, jedině smrt.“

Zdálo se, že Hargorin chce něco říct, ale nakonec si to rozmyslel. Úsečně se podíval po muži se šavlí, potom ztlumil hlas. „Při všem, co děláš, mysli ina svou rodinu,“ zašeptal najednou.

Mallenia pocítila záchvěv strachu. Trpaslíkův hlas ji překvapil, nezněl nafoukaně, vytratil se zněho ledový tón aměla pocit, že tentokrát mluví upřímně. Nepochybně si Třetí rychle vymyslel nějakou lest, jen aby ji zastrašil azmátl. Schválně se nahlas zasmála, aby dala najevo, že mu nevěří.

Hargorin přivřel oči. „To sis vtom pytli ani nestačila všimnout, že radní Bednářová je po smrti?“

Mallenia potřásla hlavou, prsty pevně sevřely držadlo kuše.

„Na rozkaz alfů jsem ji musel zabít. Radní navíc nebude jedinou obětí zřad tvých příbuzných. Alfové po nich všude pátrají.“

„Alfové?“

„Ane jen tak ledajací. Do Svážnova přijeli Dsôn Aklán, aby je tam zabili. Trojčata: trojnásobně zlá atrojnásobně krutá.“ Hargorinovy hnědé oči se na ni úpěnlivě zahleděly. „Správně bych ti to neměl prozrazovat, ale alfové zabíjejí všechny lidi, kterým vžilách koluje ita nejmenší špetka krve zrodu prince Mallena. Není podstatné, jak daleko kvůli tomu musí jet akam. Ale zároveň předstírají, že důvodem téhle řezničiny jsou tvoje činy, tvoje buřičství. Abys ztratila podporu lidí vIdoslânu, Urgonu ivGauragaru. Tvoje úsilí nakonec ztroskotá azemě nikdy nezískají svobodu. Dokud tu jsou alfové, neosvobodí se.“

Mallenii se zatmělo před očima, hrůzou přestala vidět všechno kolem sebe, celý obzor se smrskl na Hargorinovu tvář. Vúkrytu skutečně nepostřehla smrt své příbuzné, neproniklo kní nic než nezřetelné mumlání aškvíra vpytli jí rovněž neumožňovala, aby něco viděla. Polkla. „Neříkáš pravdu,“ prohlásila nejistým hlasem akopla ho do ramene, ve kterém uvízla šipka zkuše. „Vy Třetí jste všichni lháři, do jednoho!“

Hargorin sevřel zuby, aby potlačil zaúpění, potom tvrdě zaklel. „Táhni kTionovi, ženská! Tak mi nevěř, mně je to jedno.“

„Dávej na něho pozor,“ nařídila Mallenia muži sešavlí, potom popošla dopředu. „Jak je to ještě daleko?“

„Brzy vyjedeme zlesa aza ním na nás čekají poslové,“ odpověděl muž na kozlíku aukázal na světlý bod, který mezi tmavými kmeny stromů označoval konec lesa. Před ním se sem atam míhaly postavy.

„Výborně,“ zamumlala žena apoklepala mu na rameno. Nedokázala si však vítězství nad Rozdychtěnci patřičně vychutnat, Hargorinova slova uní dopadla na úrodnou půdu. Mallenia se nebyla schopná rozhodnout, co si teď má počít. Rozjet se zpátky? Nebo doprovodit muže sdesátkem?

Vůz vyjel zeskrytu stromů avozka ho zastavil před dvěma tucty jezdců.

Muži začali jásat, vyvolávali Malleniino jméno aokamžitě se pustili do překládání ukořistěných pokladů. Rozdychtěnci se budou muset vydat po čtyřiadvaceti různých stopách, pokud se chtějí zlatých prutů amincí opět zmocnit. Sohledem na krátké nohy poníků to bylo prostě nemožné, navzdory jezdeckému umění trpaslíků.

Někdo podal urostlé ženě lehkou plátkovou zbroj svyrytým erbem jejího předka, prince Mallena zIdo, aMallenia si ji hned oblékla. Při pohledu na rodový znak se jí myšlenky zatoulaly hluboko do minulosti, až kjejímu předkovi, který se postavil mágovi Nôd’onnovi, vyjel do boje proti eoîlovi anejednou nasadil život pro blaho Skryté země. Pravý bojovník na straně dobra aspravedlnosti, na jehož dědictví nyní sama navázala abude vněm pokračovat, dokud se lidé nezbaví alfů avšech jejich spojenců. Kopasku kolem boků si připevnila dva krátké meče, přehodila přes sebe bílý kabát skapucí anasedla na bělouše.

Mallenia zajela kvozu, na němž byl Třetí nadále přísně střežen. Kolem ramene se trpaslíkovi rozlila kaluž krve, rudá tekutina odkapávala škvírou vprkenné podlaze vozu až na sníh.

„Co sním uděláme?“ vyptával se muž, který ho hlídal.

Mallenia se na trpaslíka dlouze zahleděla. „Zabijte ho. Ten, kdo se spolčil salfy, si nic jiného nezaslouží,“ pronesla po úvaze apobídla koně ostruhami. Chtěla se vrátit do Svážnova azjistit, jestli svým příbuzným nemůže nějak pomoci, amodlila se kbohům, aby nepřijela příliš pozdě. „Setkáme se po čtyřech obězích na obvyklém místě,“ zavolala azmizela za výběžkem lesa.

Jezdci si mezi sebe rozdělili desátek avětšina vyrazila. Čtyři si ještě přivazovali poslední pytle ksedlům, když zaslechli tiché, rychlé dusání. Černá švadrona se blížila.

„Musíme odsud vypadnout!“ Hargorinův hlídač hodil pohledem po zbylých mužích. „Já si vezmu jednoho ztěch koní, co jsou zapřažení vkočáru…“ Ucítil na hrudi mocné kopnutí, které ho odhodilo dozadu, až narazil na víko truhly. Když couval, stačil ještě přejet šavlí zprava doleva, aby trpaslíkovi prořízl hrdlo, cítil odpor a…

…trpaslík zadržel čepel šavle rukou! Zřezné rány na dlani se mu řinula krev astékala mu do vousů, trpaslík se však jen zle zašklebil avočích se mu nebezpečně zablýsklo.

Hargorin kopl do spodní části truhly ata se rozkymácela. Zatímco jeho strážce bojoval, aby neztratil rovnováhu, trpaslík vyskočil apraštil muže zkrvavenou pěstí do dolní čelisti. Muž zasténal aspadl do bedny, víko se nad ním zavřelo.

„Ha!“ Třetí popadl dlouhou sekeru, rozběhl se po plošině vozu aodrazil se kmohutnému skoku, který ho donesl přímo za záda jednoho zposlů. Čepel sekery se muži zabořila ze strany do krku, posel zachroptěl aspadl do sněhu aHargorin se rychle uvelebil vsedle. Bez dlouhého čekání zamířil skoněm knejbližšímu protivníkovi arozmáchl se sekerou.

Muž nedokázal nesmírně prudkou ránu vykrýt, zvednutou paži, vníž držel meč, mu trpaslík přeseknul vmístě mezi loktem azápěstím. Těžká čepel pokračovala vdráze, dopadla muži do týla aměla za následek okamžitou smrt. Muž se zhroutil do sněhu, zatímco mu zrány prudce stříkala krev, jako kdyby chtěla vepsat do sněhu jméno umírajícího.

Zbývající dva muži popohnali koně, aby nepříteli unikli.

Hargarin odhadl vzdálenost apotom sdivokým zařváním mrštil sekerou.

Zbraň se zahvízdnutím prolétla vzduchem apřeťala páteř vpravo jedoucího posla, ikdyž se jeho kůň zběsile hnal pryč. Muž se bez jediného hlásku zřítil ze sedla aněkolikrát se na zemi bezvládně převalil.

„Ty mi taky neunikneš!“ slíbil trpaslík poslednímu protivníkovi atryskem se za ním rozjel.

Když dojel kmrtvému, který ležel na zemi se sekerou zabořenou vzádech, hluboce se vyklonil ze sedla auchopil topůrko. Krátké trhnutí atrpaslík měl opět zbraň vdržení. Zasmál se, plácl koně plochou stranou čepele po zadku, aby ho pobídl kjízdě. Kůň zařehtal arozjel se ještě rychleji.

Hargorin zanedlouho dohonil posla, který se vnouzi snažil kličkovat, hněvivě vyhlížejícího trpaslíka se mu však nepodařilo setřást. Postupně odřezával jeden pytel smincemi za druhým, aby snížil váhu, kterou kůň nesl.

Nic ztoho nepomohlo.

Po jednom obratně provedeném lstivém manévru arychlém zabočení se trpaslík dostal zpravé strany na úroveň prchajícího muže azasadil mu ránu do hrudi, která hladce prošla otěžemi, zbrojí imužovými šaty. Posel zaječel, převrátil se dozadu, vypadl ze sedla aprudce dopadl na zasněženou zem.

Třetí brutálně donutil koně zastavit aotočil se sním dozadu. Uviděl, že Černá švadrona právě vyjíždí zlesa, někteří jezdci objížděli lesík zleva, jiní zprava, ale všichni se již kněmu blížili. Ve zraněném rameni mu bolestivě bušilo, hluboká řezná rána na dlani ho pálila, ale dokud mohl hýbat prsty, tak to nevadilo. Šlachy akosti zůstaly celé.

Hargorin pobídl odfrkujícího koně do klusu, rovnou kmuži, který vrávoravě vstával ze země azvedl ruce nad hlavu. Chtěl se vzdát. „Co to má znamenat?“ obořil se na něho trpaslík otráveně. „Ty nebudeš bojovat oživot?“

„Chtěl bych vyjednávat,“ zavzdychal posel.

„Tak? Aco mi můžeš nabídnout?“

„Nechej mě žít ajá ti prozradím, kde leží tajná místa, na kterých se scházíme,“ odkašlal si muž, sklonil ruku apřitiskl si ji kráně nabřiše.

„Ty zradíš svoji velitelku, hrdinku Idoslânu, jen abys mohl dál potupně žít vhanbě?“ vysmál se mu Hargorin. „Proč by měl být tvůj život otolik cennější než její?“

Hargorin se na něho ze sedla zadíval aviděl, že se mu vtváři zračí upřímná starost azoufalství. Utrpení mu těžce dolehlo na duši. „Jak se jmenuješ?“

„Tilman Berbuš,“ odvětil posel.

* * *

Table of Contents

DRAMATIS PERSONAE

Prolog

I

II