Robert Augustus Masters

Cesta ke skutečné mužské síle

Přeložila Jana Žlábková

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Masters, Robert Augustus

[To be a man. Česky]

Opravdový muž: cesta ke skutečné mužské síle / Robert Augustus Masters; z anglického originálu To be a man ... přeložila Jana Žlábková. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha: Maitrea, 2017 -- 329 stran

ISBN 978-80-7500-290-7

316.346.2-055.1 * 159.922.1-055.1 * 159.922.1 * 159.923.2 * 159.923.5 * 316.472.42 * 613.88

– muži

– maskulinita

– psychologie pohlaví

– sebepoznání

– rozvoj osobnosti

– partnerské vztahy

– erotika

– sex

– populárně-naučné publikace

159.92 - Vývojová psychologie. Individuální psychologie [17]

Robert Augustus Masters

Opravdový muž

To Be a Man

Copyright © Robert Augustus Masters, 2015

Translation © Jana Žlábková, 2016

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2017

ISBN 978-80-7500-290-7

Pro Diane

Díky tobě, moje milovaná,

jsem nalezl schopnost léčit, rozvíjet

a naplno vyjadřovat své mužství.

Každý den jsem vděčný, že mohu být s tebou.

Jsme spojeni, a přesto svobodni

jako dva plameny intimity.

Tato kniha není jen pro muže,

ale je také pro ženy,

které chtějí poznat své muže,

vnitřní i vnější …

                             Vaše nakladatelství

OBSAH

ÚVOD

Opravdová mužská síla

I. ČÁST

Nasměrování a příprava

1. KAPITOLA

I Tarzan určitě plakal

Nový pohled na mužství

2. KAPITOLA

Navigační body

Zamyšlení před cestou

3. KAPITOLA

Pocit studu

Od ponižování k pokoře

4. KAPITOLA

Vynášení stínu z temnoty

Čelte všemu, co potlačujete

5. KAPITOLA

Dar zvaný výzva

Výzva ve vás probouzí to nejlepší

II. ČÁST

Síla a současný muž

Hněv, agresivita a hrdina

6. KAPITOLA

Boj o moc

Od ovládání k posílení

7. KAPITOLA

Hněv

Dohlížení na oheň

8. KAPITOLA

Odhalená agresivita

Když přejdete do útoku

9. KAPITOLA

Násilí

Zbraně agresivity

10. KAPITOLA

Hrdina

Odvaha, hrdost a ztělesnění
přirozeného hrdinství

III. ČÁST

Vztahová intimita

11. KAPITOLA

Odstraňování překážek ve vztazích

Podněty pro přípravnou fázi

12. KAPITOLA

Muži a vztahová intimita

Vztah jako prostor k transformaci života

13. KAPITOLA

Hluboká komunikace

Když se vnímavost spojí s projevem

14. KAPITOLA

Boj o vztah

Přechod ke společné síle

15. KAPITOLA

Co ženy potřebují od mužů

Výzva k plnému partnerství

16. KAPITOLA

Gayové

Návrat do společnosti

17. KAPITOLA

Hluboké spojení

Základní cvičení k posilování
intimního vztahu

IV. ČÁST

Sex

18. KAPITOLA

Co je erós

Úvodní pohled na sexualitu

19. KAPITOLA

Odhalený sex

Sexualita, jež není povinnost,
přináší lepší pocit

20. KAPITOLA

Erotičnost

Chorobný zájem o sexuální aktivitu
a o její možnosti

21. KAPITOLA

Erotizování vnitřních zranění

Vyjadřování starých zranění
prostřednictvím sexuálních kanálů

22. KAPITOLA

Pornografie bez příkras

Její pochopení a překonání

23. KAPITOLA

Kontrola nad sexuálním nábojem

Odpovědnost a sexuální vzrušení

24. KAPITOLA

Penis

Citlivé téma

25. KAPITOLA

Ňadra

Prsománie

26. KAPITOLA

Otevřený pohled na znásilnění

27. KAPITOLA

Opravdová extatická intimita

Probuzený sex

V. ČÁST

Souhrn

28. KAPITOLA

Celostní léčení

Sjednocení vašeho bytí

29. KAPITOLA

Cesta k opravdovému mužství

Vaše nedostatky už nejsou překážkou

Dodatek

Vědomé vztekání

Poděkování

O autorovi

Pochvalné recenze na knihu
Opravdový muž

ÚVOD

Opravdová mužská síla

„BUĎ CHLAP!“

Tento požadavek nadělá víc škody než užitku. Velmi účinně umocňuje pocit hanby a říká, jací „bychom měli být“ – ale ponižování za nedokonalost je přesně to poslední, co muži potřebují.

Mužům – a chlapcům – kterým je ona věta určena, je tím v podstatě sdělováno, že postrádají určité věci odpovídající zažité představě o mužnosti.

A o jaké věci jde? Muž by neměl dávat najevo svou slabost, měl by držet emoce na uzdě, jednat rázně, za žádných okolností neztrácet hlavu a vždy by měl být vstřícný vůči svému okolí. (Představte si, jak se asi cítí hrdí chlapi, když se jim to nedaří, hlavně pokud jsou natolik „silní“, že nikdy nebrečí a nejeví sebemenší známky citlivosti.)

Mužný stisk ruky musí být pevný až ocelový, mužný přístup znamená kromě jiného, že jste emocionálně vyrovnaní a nikdy neztrácíte rozvahu. Pokud se nechováte jako muž, dáváte volný průchod emocím (což je přijatelné pouze v případě hněvu) a takové selhání bývá většinou považováno za nedostatek síly. (Když Abraham Lincoln nedokázal ovládnout své city a rozplakal se na veřejnosti kvůli smrti přítele, označil své zjevné selhání za „ztrátu mužnosti“.) Jestliže muž ztratí mužnost, je příliš citlivý a zranitelný, nechová se jako chlap („je zženštilý“), sužuje ho pocit studu a podřizuje se dominantním jedincům.

Pokyn Vzmužte se se původně používal ve fotbale a v armádě a v podstatě jen znamená, že je třeba sebrat síly, vyrazit do boje a jednat jako pravý chlap. A pokud někdo selže, říká se o něm, že je slečinka nebo dámička (což je v této souvislosti spojeno v mužské mysli s přílišnou jemností a slabostí). Představte si nějaký mužský vzor, slavného vůdce nebo sportovce, jak nemlží a nepotlačuje slzy, ale naopak nechává volný průchod emocím a upřímně pláče. Pro okolí by to byl velmi nepříjemný pohled a mnohé lidi by tím uvedl do rozpaků, i když by třeba chápali, že je opravdu nešťastný a prožívá velký žal a zármutek.

Pokud muži řeknete, že se má „vzmužit“, často na ona slova reaguje tím, že je drsnější, méně ohleduplný, soupeřivější, nevěnuje pozornost nezahojeným vnitřním zraněním a snaží se „povznést“ nad celou záležitost, protože se domnívá, že je to důležitější, než ji „procítit“ a „prožít“. Ale na druhou stranu se může stát, že když slyší takový pokyn, vzbouří se proti zažité představě o mužnosti a potlačí tvrdost a soupeřivost kamsi do stínu a začne tvrdit, že jemnost a ostatní „ženské“ vlastnosti jsou přece velmi pozitivní. Nicméně v obou případech muži reagují na názor, jenž je jim autoritativně předkládaný, a svou reakcí definují – a odhalují – sami sebe.

Zaměřme se nyní na další faktory a vlastnosti, jaké by měl mít – ale většinou nemá – muž, pokud chce být „opravdovým“ mužem. Jde o věci, jež mnozí muži skrývají: o citlivost, empatii, emoční otevřenost a gramotnost a o schopnost prožívat intimní vztahy – takové vlastnosti bývají totiž běžně spojovány spíš s ženskostí než s mužností.

Viditelná přítomnost těchto „jemných“ projevů vyvolává v mužích větší nejistotu, než když je řeč o „drsnosti“. Nicméně pokud je vynesou na povrch s úctou a upřímností – což vyžaduje pořádnou dávku odvahy – napojí se na schopnost dávat správným způsobem najevo hněv, jednat přímo a účinně a právě to jim dodává sílu sloužící jejich nejvyššímu dobru. Opravdová mužská síla má kořeny v dynamickém spojení „jemných“ a „drsných“ prvků a projevuje se jako mocné sjednocení hlavy, srdce a rozvahy. Pokud hlava (myšlení, logika, analýza), srdce (starostlivost, soucítění, láska) a rozvaha (rozhodnost, nezdolnost, statečnost) jednají jako jeden celek, nemůže vzniknout nic jiného než opravdové zdravé mužství.

Získání takové síly vyžaduje otevřený pohled na méně zdravé formy síly a následně jejich překonání. Pokud muž přijme ve větší míře své opravdové mužství, je to úžasný počin a projeví se krása, jež je drsná i jemná, starostlivá i divoká, hrubá i něžná a pramení z opravdového postoje, který se nemění podle počasí.

CITLIVOST NUTNĚ NEZNAMENÁ ZŽENŠTILOST

Mnozí chlapci slýchají, že mají „být chlapi“ nebo že se mají „vzmužit“ už od raného věku. Takový nátlak, i když bývá dobře míněný, může v chlapci vyvolat pocit studu, takže se zatvrdí dřív, než dosáhne dospělosti, potlačuje své emoce, skrývá jemnost a snaží se vyvolávat dojem, že je „psychicky v pohodě“. Projevy zranitelnosti a citlivosti mohou vyvolávat uštěpačné poznámky o nedostatku mužnosti. Mnozí chlapci podlehnou vlivu okolí natolik, že se naučí neplakat a neprojevovat něžné city, protože chtějí patřit mezi „chlapy“ a nestojí o odmítání a kritiku.

Něžnost bývá málokdy spojována s mužností a výjimku tvoří nepodstatné projevy, jež má muž naprosto pod kontrolou. Běžně se považuje za slabost a zženštilost, a to nejen v případě mužů. V dnešních filmech se objevují agresivní bojovné hrdinky, které jsou stejně drsné jako jejich mužské protějšky a nikdy nedávají najevo něžnost (jinak řečeno slabost).

Pokud někdo o muži řekne, že je jemný, nebývá to většinou považováno za kompliment. Jemnost – nebo to, co ostatní vnímají jako jemnost – je u mužů (a chlapců a mladíků) běžně brána jako selhání, jako známka zbabělosti nebo bezpáteřnosti a přesvědčivý důkaz o nemužnosti. Proto není divu, že mnozí muži raději trpí, než by dali najevo svou jemnost, a jedinou výjimkou jsou chvíle, kdy mohou tiše uronit pár slz při takových událostech, jako jsou pohřby nebo tisková konference slavného sportovce odcházejícího na odpočinek. Jemnost bývá u muže často spojována se sexuální neschopností, protože si lidé myslí, že se mu neztopoří nebo že dlouho nevydrží – není prostě dost velký „tvrďák“. Celá řada mužů spojuje své genitálie s mužností, a pokud nedokážou udržet erekci – což považují za známku slabosti – brzy získají pocit, že přišli o svou mužnost.

Nicméně muži potřebují něžnost a musejí ji zbavit negativních konotací. Přirozeně se může stát, že muž je příliš jemný a nemá dost sil a schopností jednat rázně a rozhodně, ovšem samotná jemnost je cestou k citlivosti, empatii, soucítění, emoční gramotnosti a k opravdu hlubokým spojením s ostatními lidmi. Jemnost nutně neznamená nedostatek odvahy! Pokud se muž netají svou citlivostí, není zženštilý, ale naopak tím prohlubuje své mužství.

Jemnost může mít silné léčivé účinky a navíc pomáhá vytvářet větší prostor pro zvládání bolesti a obtíží, obohacuje mužovu schopnost udržovat hluboký vztah a obdařuje ho větší pružností, vnímavostí a srdečností – hlavně pokud je jemnost spojena s vytrvalostí a rozhodností. Takový svazek se například projevuje jako vášnivé soucítění, kdy jsme divocí i citliví, odhodlaní i ohleduplní.

POTLAČOVANÝ POCIT STUDU NÁS OVLÁDÁ

„Vzmuž se“ možná zní jako jednoznačný pokyn, ale v různé míře obsahuje nátlak a očekávání – a často výčitky a ponižování – což jsou věci, které mohou muže odpojit od jejich základní lidské přirozenosti. A takové odcizení mívá dalekosáhlé důsledky. Jestliže jsme tímto způsobem odpojeni – z hlediska emocí a vztahů, takže jsme necitliví – jsme schopni jednat nelidsky, odůvodňovat si, proč ubližujeme a škodíme druhým, a nejspíš padneme do osidel moci a sexu. Ovšem nic nemůže nahradit věci, jež jsme odpojením a znecitlivěním ztratili. Nejsme-li ve spojení se svou duší – s podstatou neboli základem svého bytí – prožíváme peklo, bez ohledu na bohatství a zábavu, a trpíme. V takové situaci se nachází spousta mužů, kteří v podstatě jen živoří nebo cítí povinnost, že se musejí vzmužit.

Nátlak na muže je nesmírně silný a způsobuje hluboké a často velmi bolestné vnitřní zranění, nicméně mnohá z nich se dají zakrývat stoickým postojem, velkou dávkou hrdosti, chlubením se sexuální zdatností, agresivitou a společenskými úspěchy. Muži jsou celkově schopni ubližovat mnohem víc, než se zdá, ale za takové jednání musí zaplatit každý, bez ohledu na pohlaví, věk, národnost či zaměstnání. Pokud se muž snaží takové věci vidět a řešit, vytváří tím praskliny v konvenčním mužském brnění, což je jeden z hlavních důvodů, proč v něm takový přístup zároveň nevědomky vyvolává pocit studu a představu, že nevyhovuje standardnímu názoru, jaký by muž měl být.

Dokud si muž nepřizná, že trpí tímto (a jakýmkoli jiným) pocitem studu, bude ovládat jeho emoce a vztahy a neumožní mu čelit nevyřešeným problémům a pracovat s nimi. Pokud ignorujeme pocity zahanbení a zatlačujeme je do stínu, často se nečekaně vynoří, odzbrojí nás a ovlivňují naše chování mnohem víc, než si dokážeme představit.

Když někdo říká muži (nebo chlapci), ať „se vzmuží“, naznačuje tím, že není pořádný muž (takže ani pořádný člověk) a nemůže se poměřovat s ostatními. Znamená to, že neodpovídá určitým standardům a dané představě o tom, jaký „by měl být“, ale navíc je terčem ponižování, i když je třeba nenápadné a nepřímé.

Vyvolávání pocitu zahanbení nebývá navenek příliš patrné a většinou bývá považováno za určitý typ drsné lásky (z psychologického hlediska něco podobného jako „škoda rány, která padne vedle“) existující hlavně v autoritářském a militantním prostředí. Takové ponižování se většinou projeví v podobě vnitřního kritika (nemilosrdného a velmi negativního sebeposuzování pramenícího z dětství), jenž nás kárá tak často, že nám jeho výtky připadají naprosto normální. Je krutý puntičkář a neustále na nás dohlíží a stále dokola opakuje, že máme být lepší, úspěšnější a mužnější, a tím nás ponižuje. Pokud je vnitřní sebekritika hodně ostrá a častá, může se stát, že se přestaneme snažit o jakékoli zlepšení a propadneme depresi, apatii a začneme nenávidět sami sebe – ovšem pouze v případě, že svého vnitřního kritika nikdy nezpochybňujeme a dovolíme mu, aby nás ovládal.

Když od nás někdo vyžaduje, že se máme „vzmužit“, jde v podstatě o nátlak tvářící se jako dobrý úmysl. A necitlivý útisk postrádající motivační intenzitu je nezdravou a nesmírně škodlivou výzvou. Pro chlapce je přínosné, když od útlého dětství vyrůstají v prostředí, jež jim předkládá zdravé výzvy – láskyplné podněty, které odpovídají jejich věku a obsahují vhodný stupeň rizika, takže v nich neprobouzejí pocity hanby – díky nimž sami zjišťují, jak mohou rozšiřovat své obzory a zároveň respektovat vlastní limity. Ovšem chlapci podléhající velení ambiciózních rodičů a učitelů (kteří to často myslí dobře) se musejí usilovně snažit a chovat se jako „malí muži“ (a přebírají předčasně povinnosti náležící dospělým), což v nich záhy vyvolá pocit, že vše, co se neshoduje s nátlakem a požadavky rodičů – například citlivost, empatie a zranitelnost – představuje velký problém.

POCIT STUDU, AGRESIVITA A SEX

Když je muž pod tlakem nebo je oslabený pocitem studu (případně ponižováním ze strany druhých), většinou se snaží utéct před ním co nejdál a najít nějakou náhražku, například sílu, jakou člověku dodává agresivita. Proč to dělá? Protože pocit studu je nesmírně nepříjemná a opresivní emoce – hlavně když ji řídí nejen naše chování, ale samotné bytí. Je naprosto pochopitelné, že se od ní chceme dostat pryč, a to hodně rychle, což většinou děláme tak, že přejdeme do jiných stavů a propadneme letargii, nejevíme zájem o okolí, nebo se naopak uchýlíme k agresivitě.

Ženy se při projevech agresivity zaměřují spíše na sebe, zatímco u mužů je běžnější, že jsou agresivní vůči druhým. Muži mají sklon bojovat proti bolestnému pocitu hanby – protože v něčem ostatní zklamali – tím, že prostřednictvím útočného jednání nabývají pocitu důležitosti (ventilují spravedlivý hněv). Projevy agresivity mohou být nejen aktivní, ale i pasivní, ale vždy přinášejí pocit větší síly a nadvlády. Existuje pro muže účinnější protilék na ponižování a útlak než pocit, že může jednat rázně a že je díky zvýšené hladině adrenalinu schopný drtit ostatní lidi (ať už pomocí urážek, nebo používáním fyzického násilí)?

Věty typu „vzmuž se“ a „chovej se jako chlap“ často nejen probudí pocit studu, ale zároveň nutí muže, aby ostatním stále něco dokazoval – a takové jednání může nabrat plné obrátky, pokud zahanbení přejde v agresivitu. Takové chování, jímž bývají muži často doslova posedlí – a začíná v raném věku – je třeba zbavit příkras a neztotožňovat ho s opravdovou mužností. Ovšem toho dosáhneme pouze tehdy, když se zaměříme na samotné kořeny pocitu studu a budeme s ním vědomě pracovat.

Agresivita má schopnost posilovat každodenní vnímání vlastního já: nejsme na dně, ale stojíme na vrcholu, nebo alespoň hodně blízko, a udáváme věcem řád. I když jsme na nižší příčce žebříku než někteří nepříjemní jedinci, stejně jsou pod námi mnozí jiní, což vyvolává příjemný pocit nadřazenosti. A navíc si můžeme představovat, že ovládáme ty, kteří jsou v dané hierarchii nad námi (a takové představy bývají často značně agresivní).

Co dalšího nám může zlepšit náladu, když ze sebe zrovna nemáme příliš dobrý pocit?

Sex.

Nátlak ze strany druhých a sebekritika pramenící z představy o určitém typu muže ve spojení s úzkostí a napětím, to vše se dá na čas velmi účinně uvolnit pomocí sexu. Totéž platí o pocitu, že nejsme dost silní nebo důležití. Proto je tak snadné klást příliš velký důraz na věci, které u mužů zvětšují chuť na sex a staví ho do popředí zájmu, čehož jednoznačným důkazem je posedlost sexem ovládající naši společnost. Je velmi jednoduché přenést na sex odpovědnost za lepší pocity posilující nejen jistotu, ale dokonce i mužnost!

Pornografie se stala peklem a doslova epidemií a vtahuje spoustu mužů do svých představ a snění o ejakulaci. Upoutává jejich mysl a pohlavní orgány a předkládá jim děje, jež mění vztahy v zemi nikoho, kde vládne jen sexuální vzrušení a ventilace přetlaku. Síla, kterou mnozí muži přisuzují pornografii – a tomu, co slibuje – ničí jejich schopnost prožívat intimní vztah, ale navíc jim neumožňuje zaměřit se na skryté vnitřní rány, jež je třeba léčit. Pornografie je připravuje o mužnost a brání jim v postoupení na vyšší úroveň mužství. Nicméně pouhé odsuzování pornografie, stejně jako její přílišné tolerování, samozřejmě nic neřeší (jakýkoli zákaz věcí spojených se sexem by byl omezováním osobní svobody). Musíme vyrůst z „potřeby“ pornografie a nepoužívat ji jako „řešení“ bolesti a nezahojených vnitřních zranění.

Pocit studu, síla a sex v nezdravých formách jsou základní příčiny dysfunkce muže, protože ho ovládají a v mnoha ohledech přímo ničí. Pocit studu člověka drtí a ponižuje, síla (hlavně v podobě agresivity) ho rozpaluje a vládne mu a sex přináší pocit uspokojení a zábavy – a tato nesvatá trojice obsadila trůn patřící pravému já v případě mnoha mužů a brání jim kráčet po cestě vedoucí k obnově integrity, důstojnosti a schopnosti udržovat opravdové intimní vztahy.

CESTA K OPRAVDOVÉ MUŽSKÉ SÍLE

Mnozí muži jsou ve válce – s životem, s jinými muži, se sebou – a usilovně bojují, aby vyhráli v zaměstnání a kdekoli jinde. Při této válce sice neteče krev, ale pořád je to válka, během níž se na bitevním poli používají všechny zbraně, které jsou po ruce. Nejlepší sportovní výkon vyvolá v lidech jásavé nadšení, ale zároveň i pocit převahy nad poraženým týmem, stejně jako to chodí na krvavém bitevním poli. Celá společnost je ovládána bojovným jazykem: bojujeme proti drogám, rakovině a chudobě. Neumíráme na rakovinu, ale prohráváme boj s rakovinou. Válčení je otázkou protikladných extrémů, podobně jako většina běžných názorů na mužství, a seznam věcí, které je třeba pokořit, je nekonečný. Strašlivé břímě! A jak velký je to odklon od projevů opravdové lidskosti.

Co může vyvolávat větší pocit vzrušení (pozitivní i negativní) než válka? Koneckonců se při ní odehrávají velká dramata, v sázce jsou důležité věci, člověk musí čelit obrovským výzvám a rizikům, střetům a nebezpečí, neobvyklým vztahům a extrémně vyhroceným situacím. Mezi mé klienty kdysi patřil i veterán z Vietnamu, který měl mnoho vyznamenání a jako bývalý velitel zažil spoustu bitev. Po několika sezeních, při nichž jsme se dostali až k samému jádru jeho emočních zranění, což od něj vyžadovalo velkou odvahu a otevřenost, mi řekl, že to bylo mnohem těžší než věci, jaké kdy zažil v armádě – a rozhodl se pokračovat dál. Bylo to nesmírně náročné, ale zároveň stále něco získával, pronikal hlouběji a hlouběji a začal odhalovat úplně jiný typ válečníka: bojovníka, jehož zranitelnost je zjevným zdrojem síly a vztahové intimity, což je základní podmínkou průlomu v léčení.

Opravdová mužská síla se projeví pouze tehdy, když se spojí dohromady odvaha, integrita, zranitelnost, soucítění, vnímavost a schopnost aktivně jednat. Taková síla je mocná, ale není agresivní. Přináší výzvy, ale nevyvolává pocit hanby. Je pevná, ale není strnulá. Je působivá, ale není nátlaková. A vyžaduje dokonalé spojení rozumu, srdce a odvahy.

Občas říkám mužům, kteří se rozhodli pracovat na navrácení své opravdové síly, že cesta, na kterou se vydávají, vyžaduje stejnou dávku odvahy jako opravdová bitva a takový postoj bojovníka, jenž je pevně zakořeněný v citlivosti a otevřenosti. A navíc je třeba čelit všem strašákům a stinným místům a postupně sjednocovat všechny stránky bytí. Je to cesta opravdového hrdiny vedoucí k léčení a k procitnutí, při níž se emočně i intelektuálně spojují body z minulosti a z přítomnosti a člověk poznává, jaký byl a jaký je. Na této cestě tříbíme intimní vztahy se vším, čím jsme – se svými klady a zápory, se stinnými i světlými stránkami, s ženským i mužským prvkem, umíráním a neumíráním – ve vlastním zájmu a pro blaho všech. Jde o prvotní putování pulzující v krvi každého člověka a je pouze na něm, jestli vyrazí kupředu.

Je nesmírně důležité, abychom se na tuto cestu vydali, nikoli proto, že bychom „měli“, ale protože je ku prospěchu všech lidí. Smyslem této knihy je ukázat směr a poskytnout vám co největší podporu, abyste mohli naplno vstoupit do svého pravého bytí a prohlubovat schopnost rozumně pečovat o sebe a o životní prostředí.

Viděl jsem mnoho mužů, kteří velmi trpěli, protože se vzdálili vlastním hlubinám a odklonili se od toho, co by jim umožnilo prožívat spokojené vztahy. Potřebovali znovu obnovit nejen empatii, citlivost a emoční gramotnost, ale i svou opravdovou sílu a rozhodnost, aby byli schopni dosáhnout skutečné celistvosti. Život má hlubší smysl a odpovědnost jde ruku v ruce se svobodou. Mám na mysli život, v němž stoupáme na vyšší a vyšší úroveň a štěstí nepramení z toho, co máme, ale spočívá v tom, čím opravdu jsme. A takovému životu je věnována tato kniha.

I. ČÁST

Nasměrování a příprava

Čelit pocitu studu vyžaduje mnohem víc odvahy než ho ventilovat pomocí agresivity. Jestliže se mu nevyhýbáte a netrpíte sebelítostí, stává se z vás opravdový bojovník, muž, jenž může vstoupit do palby náročných výzev
a zvládat je, aniž by potlačoval city a odmítal emoce.
Máme-li si upřímně přiznat, že podléháme pocitu studu, musíme mít velkou kuráž. Ale zároveň prohloubíme schopnost žít citlivě a vnímavě, a díky tomu můžeme prožívat opravdové intimní vztahy.

1. KAPITOLA

I Tarzan určitě plakal

Nový pohled na mužství

VYRŮSTAL JSEM S PŘEDSTAVOU, že muž má být silný, musí mít věci neustále pod kontrolou a nepodléhat takovým pocitům, jež by mohly naznačovat, že je zženštilý slaboch, což byl názor, který jsem převzal od svého otce. Mými hrdiny byli střelci z filmů a seriálů, jež jsem sledoval v televizi, a nejvíc se mi líbili ti, kteří sáhli po zbrani až ve chvíli, kdy už nebylo zbytí, a všechny složité situace vždy zvládali s pevným odhodláním a s naprostým soustředěním, aniž by dali najevo sebemenší zaváhání. Tehdy jsem si moc přál, abych i já dokázal čelit nepřízni osudu s chladnou hlavou a bez mrknutí oka!

Moje hrdinství se před pubertou projevovalo mimo jiné tím, že jsem na začátku každého dílu westernového seriálu Gunsmoke odpráskl šerifa Matta Dillona. Stál jsem před černobílou televizí s rozkročenýma nohama a přimhouřenýma očima, ruku jsem měl položenou na pouzdru dětské pistolky a s hrozivým výrazem ve tváři jsem čekal na okamžik, kdy zamračený šerif vytáhne svůj revolver. A jakmile to udělal – v úvodu každé epizody – vytasil jsem svou zbraň a vydal zvuk tststs, aby bylo jasné, že střílím. Matt nikdy nepadl k zemi, ale já věděl, že jsem ho dostal. Moje matka občas poznamenala, že otec je dost podobný Mattu Dillonovi.

Ale mým hlavním hrdinou byl nepřemožitelný Tarzan. Mockrát ho po urputném boji chytili – a byl sám proti tlupě drsňáků – a potom se dostal k namyšlené královně, kterou okamžitě uchvátil. Jak by mu mohla odolat? Vždyť byl dokonalý svalovec představující vrchol mužnosti! Nakonec se musel v přeplněné aréně před zraky královny a jejích neotesaných poddaných střetnout s děsivě mohutným válečníkem a bojovat na život a na smrt. A Tarzan popadl robustního protivníka, zvedl ho nad hlavu – královně se přitom zrychlil dech – a přestože se zmítal a bránil, mrštil jím na tribunu. Tarzan dokázal přemoct i tu nejsilnější gorilu. Každou situaci zvládl vždycky úspěšně, se šarmem a noblesou. Netrpěl pocitem hanby – na rozdíl ode mě nebyl nikdy v takové pozici, aby ho někdo mohl zostuzovat.

Obdivoval jsem ho natolik, že jsem šplhal na stromy – a ručkoval po větvích dubů a jedlí douglasek – a pak jsem vydul svou dětskou kostnatou hruď a zvolal: „Tarzan Tarmangani!“ (přesně jako Tarzan v knihách). Hřál jsem se na výsluní jeho vznešené dokonalosti a hledal vzrušující únik. Tarzan neměl jedinou chybu a vždy se choval jako neomylný hrdina. Matt Dillon a Paladin (uhlazený pistolník z televizního westernu Have Gun – Will Travel) byli skoro tak dobří, protože téměř pokaždé skolili padouchy, s nimiž si to museli každý týden rozdat. Ale v té době se ve mně probudilo zároveň i cosi jiného: začal jsem potají fandit záporňákům, kteří často bývali stejně vyrovnaní a nezranitelní, tvrdí a mužní jako klaďasové. Nesledoval jsem děj z morálního hlediska, ale zajímala mě hrubá síla, kterou ti muži ovládali – a stále intenzivněji ve mně procitala touha překonat nebo přemoct otce.

Na počátku puberty jsem se začal zamýšlet nad otázkou, jak je možné, že Tarzana nikdy nezastřelili, přestože v mnoha dílech musel čelit krutým bělochům, kteří měli zbraně. Že by nebyli schopni trefit opičího muže? Postupně jsem víc a víc cítil, že toužím po jeho smrti, protože se pro mě taková naprostá dokonalost stala spíše břemenem než inspirací. Ale stejně jsem dál tíhnul k tomu, co představoval, a stanovoval jsem si příliš vysoké standardy a snažil se podávat co nejlepší výkony, a to jak ve škole, tak ve sportu. Tarzanův život byl mýtus, jenž mě obohacoval i ochuzoval. Pomohl mi najít skrytou odvahu, ale zároveň udělal z necitlivé nezranitelnosti kladnou vlastnost.

Od dvaceti let jsem prožíval bouřlivé období, kdy jsem se řítil v expresu zvaném testosteron a s pocitem dobrodružství zkoumal okolní svět. Ale Tarzana jsem úplně neopustil. Hodně dlouho jsem se usilovně snažil podmanit si své prostředí, vnitřní i vnější, a vytvářel jsem sofistikovanější verzi tarzanské etiky až do chvíle, kdy jsem nedlouho před třicítkou zažil nesmírně bolestný rozchod s milovanou dívkou (vzápětí nato následovaly mé první zkušenosti s prací v terapeutické skupině), který mě srazil na kolena – protože poničil můj emoční krunýř – a zapůsobil na mě tak silně, že jsem musel úplně změnit směr. A tak jsem začal obnovovat vztah s něžností a s jemností, před nimiž jsem jako chlapec zoufale utíkal, a znovu jsem objevoval zemi svého srdce a postupně nacházel sílu, jež sloužila čemusi vyššímu než jen mým egocentrickým ambicím. Představa o citlivosti a zranitelnosti byla sice děsivá, ale zároveň ve mně vyvolávala pocit větší živosti a spojení s okolím a také otevírala dveře, které byly předtím zavřeny. Můj ochranný krunýř sice úplně nezmizel, ale byl volnější a tenčí a přestával být únikovou strategií ve chvílích, kdy jsem cítil bolest.

TOUHA PO SOUNÁLEŽITOSTI

Když mi bylo osmnáct, našel mi otec místo a já jsem nastoupil jako asistent zeměměřiče. Práce měla trvat dva týdny ve Victorii v Britské Kolumbii a pak dva měsíce na dalekém severu v Kanadě. Bylo to první placené zaměstnání, když nepočítám sběr jahod, a já byl pyšný, protože mít práci znamenalo, že jsem víc muž, nebo jsem si tak alespoň připadal. Mí tři spolupracovníci byli starší a protřelí. Tvrdili, že dokážou vypít spoustu piva – a často se vychloubali, jak velkou pak mají kocovinu – a zjevně měli četné zkušenosti se ženami. O mně se nic takového říct nedalo (žádnou přítelkyni jsem neměl a ani jednou se neopil) a nedokázal jsem to ani předstírat. Když jsme se mezi pracovními směnami jen tak povalovali, občas celé hodiny, cítil jsem se příšerně a nevěděl jsem, jak se mám zapojit do konverzace, při níž líčili svoje úžasná dobrodružství. Nemilosrdně jsem se kritizoval a říkal si, že jsem nekňuba a ztracený případ, protože neobstojím ve společnosti, a dovolil jsem svému vnitřnímu kritikovi, aby mě obviňoval a rozcupoval na kusy.

Kolegové se chvástali a dělali poznámky o tom, jak by se jí rádi „dostali do kalhotek“ nebo jak by ji „vyhodili z postele, kdyby v ní jedla sušenky“, což mě doslova deptalo. Pořád mluvili o „ní“, ale pro mě bylo něco takového nepředstavitelné. Nemohl jsem žít v jejich světě, stejně jako to nešlo v době, kdy si mí spolužáci na střední škole celé hodiny povídali o karburátorech, poklicích na kola a silných motorech. Byl jsem nesvůj a urputná snaha patřit do kolektivu jen rozdmýchávala plameny. A přesto jsem byl odhodlaný, že se prosadím – byl jsem přece muž, nebo snad ne?

Dva dny před odletem na sever ke mně přišel vedoucí, jemuž bylo dvakrát tolik co mně, a aniž by se na mě pořádně podíval, zamumlal: „Máš padáka.“ Než jsem mohl něco říct, otočil se a zmizel. Zeptal jsem se jednoho spolupracovníka, co znamená mít padáka, a dozvěděl jsem se, že jsem dostal výpověď. Výpověď! Byl jsem v šoku a s pocitem hanby jsem šel do nedalekého parku, kde jsem hodinu seděl na lavičce a snažil se nevzlykat nahlas. Tehdy jsem brečel poprvé od doby, kdy jsem vstoupil do puberty. V hlavě mi v rytmu sbíječky zněla slova „Selhal jsem! Já to nezvládl!“ a na nic jiného jsem se nedokázal soustředit. Zanedlouho poté jsem zašel za státním úředníkem, jenž měl na starosti mou práci, a ten mi řekl, že jeden z kolegů o mně prohlásil, že jsem naprosto nesnesitelný.

Příšerně jsem se styděl.

A co na to řekl můj otec? Samozřejmě měl pořádný vztek, ale víc než na mě se zlobil na úřad, a pak prohlásil, že pokud si ještě toho dne nenajdu jinou práci, zajde za oním úředníkem a zkusí ho přemluvit, aby mě přijal zpátky. Nešlo mu o mě, ale o vlastní hrdost – člověk, který je s ním spojován, očividně neuspěl. Říkal jsem si, že nejsem pořádný muž, a nenáviděl svou citlivost.

Až po několika letech, kdy jsem hodně zapracoval na svých emocích, jsem si uvědomil, že moje citlivost a zranitelnost mohou být zdrojem síly. Tarzan mě něco takového nenaučil a neřekl mi to žádný muž, jehož jsem do té doby poznal. Viděl jsem, jak je těžké uvolnit se, vnímat pocity a vytvořit prostor pro slabé stránky, ale pochopil jsem, že takovou sílu je třeba kultivovat – protože nám umožňuje stát pevně na zemi, když jsme emocionálně nevyrovnaní, a nemusíme se uzavírat do svého krunýře ani klesat na mysli. Jen tak je možno prožívat opravdové vztahy.

KDYŽ SE SÍLA VYMKNE Z RUKOU

Jen málokteří muži se v dětství dozvěděli, že rozvíjení mužské síly zahrnuje přijetí něžnosti a citlivosti, protože právě to jsou hlavní složky tvořící opravdovou sílu (sílu znamenající schopnost jednat). Touha po síle, hlavně po přesile, je běžným charakterovým rysem konvenčně pojímaného mužství – a zároveň přiznáním určité bezmoci. Často se stává, že se muži snaží získat pocit, že jsou silní a mají moc, prostřednictvím členství ve skupině vedené muži – ať už jde o pracovní, či sportovní tým, armádu, politickou organizaci, nebo o spolek přátel vyznávajících stejné hodnoty (skupina nemusí být ani fyzickou realitou, protože stačí ideologie – radikální, konzervativní, materialistická, duchovní, sofistikovaná či obhroublá). Takové členství vyvolává pocit bezpečí a společné moci a síly. Cena bývá hodně vysoká – osobní integrita je většinou na okraji zájmu, ale pro většinu mužů to není v danou dobu nijak podstatné.

Muži, kteří vstoupí do nějakého spolku, jsou „jedním z nich“, což jim nabízí zprostředkovaný pocit moci. Přenášejí velkou část odpovědnosti za sebe a za svá rozhodnutí na skupinu, stejně jako to dělali v dětství, kdy se podřizovali očekáváním a pravidlům rodičů. Svým členstvím zůstávají v období chlapectví, z něhož dosud nevyrostli, a jsou z nich velcí kluci, kteří se chovají jako dospělí, ale postrádají srdce a empatii, protože odmítají něžnost a citlivost.

Když mi bylo pětadvacet, dostal jsem se do severní oblasti Britské Kolumbie, kde jsem pracoval se skupinou dělníků na železnici. Předtím jsem rok učil na střední škole (v jednom hornickém městečku, kde mi zakázali hodiny meditace, protože se někteří rodiče postavili proti) a chtěl jsem zkusit něco úplně jiného. Dělníci žili ve vagonech a každý den pracovali dvanáct hodin. Byli tam jenom muži. Bušil jsem perlíkem a házel lopatou štěrk a velmi rychle jsem se zbavil romantické představy o takovém typu práce.

Ráno jsem se často budil s pokřivenými prsty, jako bych v ruce pořád držel neviditelný perlík. Dělníci se vytrvale drželi svého mužského postoje: stěžovali si na brzké vstávání (většinou hodinu před úsvitem, kdy bylo hodně chladno), kleli a nadávali, mluvili příšerně nahlas, zpomalili tempo, kdykoli se předák díval jinam, nejevili sebemenší známky citlivosti a o ženách se vyjadřovali hodně drsně a vždy jen ve spojení se sexem. Byli hrubí, vypadali hrubě a mluvili hrubě. Největší urážka zněla „Vykuř mi ho!“ Jinak řečeno „Podřiď se mi!“ Agresivním vyžadováním podřízenosti maskovali svou podřízenost řádu skupiny. Alkohol byl svátost.

Jednou někteří z nich házeli kameny na medvídě a ostatní je povzbuzovali. Já jsem je zdálky znechuceně pozoroval – a měl jsem zlost nejen na ně, ale i na sebe, protože jsem jim v tom nezabránil. Najednou se objevila matka medvědice, vycenila tesáky a rozběhla se proti nim. Muži zděšeně prchali a o vlásek unikli jejímu hněvu, a já jí v duchu přál, aby jich aspoň pár dohnala.

Když jsem byl malý, měl jsem tři čtyři kamarády, jejichž pravidlům jsem se také občas odmítl podřídit, protože byla spojena s krutostí. Jeden kluk mučil kočku nebo šlápl hadovi na hlavu a ostatní stáli jako přikovaní a zoufale se snažili tvářit normálně a vypadat jako chlapi – učili se roli diváka přihlížejícího děsivým projevům mužské síly. Očekávali jsme od sebe i od druhých, že budeme snášet podobné scény bez zjevných známek emocí – mohli jsme se smát nebo žertovat, ale jen proto, abychom ukázali, že situaci zvládáme. A pozorovali jsme se navzájem, abychom zjistili, jestli někdo není nervózní a vystrašený. Zapojil jsem se jen jednou, když jsem jim pomáhal zabít hada. Byl jsem sebou znechucený a cítil jsem strach a výčitky a chvilku vzrušení.

Když jsem byl sám, občas jsem zabíjel housenky bourovce amerického tím, že jsem jim rituálně rozmačkal hlavu. Nikdo přitom nebyl, protože jsem se bál, že by se mi kamarádi smáli – pro ně bylo zabíjení housenek málo chlapské, protože něco takového dokáže každý. Jako puberťák jsem se dvakrát nebo třikrát díval, jak kamarád hází živé myši do běžícího motoru traktoru a propuká v bouřlivý smích pokaždé, když z motoru vystříkla krev a kousíčky masa. V takových situacích jsem se učil ovládat city a nepřipouštět si emoce, které odporovaly projevům krutosti.

Pokud skupina chlapců ponižuje slabšího a menšího nebo mu ubližuje – někdo by na to řekl, že „kluci jsou prostě kluci“ – odhalují tím, že sami v sobě potlačují to, co je malé a zranitelné. Nicméně tvrdost a vytváření krunýře nikoho nedovede k opravdovému mužství. Muž nového věku (postmoderní zduchovnělá verze klaďase), citlivý empatický muž dělá z jemnosti, něžnosti a nesoupeřivosti takové ctnosti, že je stejně rigidní jako ti, které ostře kritizuje, protože institucionalizuje citlivost a zranitelnost. Může plakat, nebrání se vlastní bezmocnosti, je ve spojení se svými jemnějšími dimenzemi, ale odpojil se od hrubé síly, rozhodnosti a mocné vášnivosti. Nezná vlastní odvahu.

Takový muž mívá sklon žít od srdce k hlavě a rozděluje své pocity na pozitivní a negativní. Většinou je povznesený nad „negativní“ emoce, ať už jde o hněv, žárlivost, stud, nebo o strach, a zaměřuje se pouze na „pozitivní“. Ovšem tím umrtvuje lásku, radost a humor a stagnuje na nížinách přehnané přívětivosti, protože se ochuzuje o sílu proudící od srdce dolů, takže nedokáže stát pevnýma nohama na zemi.

V horším případě je z něj servilní a věčně pozitivní muž, jenž se prezentuje jako vzor duchovních hodnot a vědomě prosazuje své vznešené standardy. Tento typ mužství je v podstatě reakcí na běžný typ. Oba trpí, protože si odůvodňují, proč potlačují určité pocity („citlivý“ muž hněv a „necitlivý“ smutek a žal). Oba nosí krunýř a jeden je ozbrojený tvrdostí a druhý jemností. Oba se vyhýbají pocitu studu. Oba bojují sami se sebou: jeden přenáší svůj vnitřní konflikt do vnějšího prostředí, čímž se zbavuje odpovědnosti, zatímco druhý se snaží transformovat svůj vnitřní konflikt z bezpečné vzdálenosti a zachází s ním jako s nevhodným implantátem, za který nenese sebemenší odpovědnost.

Ovšem mužství není otázkou potlačování věcí, jež se nám na nás nelíbí nebo z nich máme strach. A stejně tak nejde o jejich překonání. Opravdový muž své mužství neskrývá a neodsuzuje. Mužskou sílu není třeba odsuzovat nebo se za ni omlouvat, protože je důvodem k radosti a měli bychom ji odpovědně využívat. Síla potřebuje jen pevnou ruku, která drží otěže volně i pevně, divoce i jemně, směle i něžně, mužně i citlivě.

SEX JAKO ZASVĚCENÍ DO MUŽSTVÍ

Co znamená být muž? Pokud na tuto otázku nechceme odpovědět jen povrchně, měli bychom se zamyslet nad názory na mužství, které jsme běžně slýchali, a také nad tím, do jaké míry jsme je přejali – a nakolik se jich držíme i dnes.

Jedna z velmi častých představ nabádá, že být muž znamená mít sex – dospělého muže, který je panic, považují ostatní muži za méněcenného (z hlediska potence mu zjevně něco schází). Vzpomeňte si na protagonistu filmu Čtyřicetiletý panic, který je milý, ale značně nemotorný chlapík a jeho kamarádi se dohodnou, že ho zasvětí – jako by mu prokazovali velkou laskavost, když mu pomůžou přejít od nemužného podivínského způsobu života k opravdovému mužství. Jako by se z něj stal muž až poté, co bude mít sex.

Rok 1972 jsem strávil na cestách plných zajímavých a velmi nevšedních dobrodružství, což tehdy odpovídalo mé představě o mužství, a pyšnil jsem se tím, že mám jenom batoh. Nějaký čas jsem pobýval v údolí Göreme ve střední části Turecka. Na jeho rozlehlých pláních se tyčily stovky zvláštních kamenů připomínajících falus a mnohé byly vysoké až dvanáct metrů a na samém vrcholu měly jakousi hlavu, která byla větší než spodní část – úžasné výtvory přírody. Celá krajina připomínala velké shromáždění penisů ztopořených působením kosmické Viagry – a moje čtyřiadvacetiletá představivost se ocitla na okraji exploze, při níž by mohla oplodnit celou oblohu.

V domě, kde jsem tehdy bydlel, se měla konat svatba a já jsem byl pozván na loučení se svobodou, kterého se zúčastnili jenom muži. Drželi jsme se kolem ramen a dlouho a divoce a hlučně jsme tančili, dávali si hašiš a pili spoustu vína a hodně silný likér zvaný raki. Ženichovi bylo nanejvýš osmnáct nebo devatenáct a na rozdíl od ostatních měl na sobě oblek. Nevěsta byla někde jinde a čekala, až skončí naše oslava a přijde za ní její vyvolený posilněný alkoholem a dobře míněnými radami. Po soumraku se měl vydat za nevěstou a užívat si. Představoval jsem si, jak je dívka nervózní a má strach, protože jsem se dozvěděl, že je panna. Ženich zjevně nebyl v pohodě a podivné pohyby jeho rukou vypovídaly o věcech, jež ale nikdo nevnímal. Ostatní muži byli hrubí a jen se pochechtávali, mrkali na něj a plácali ho po zádech (podobně jako „zkušení“ muži ve filmu Čtyřicetiletý panic).

Na tváři opilého ženicha, jenž se snažil předstírat, že je velmi odvážný, zářil plachý úsměv malého kluka. Bylo jasné, že chce potěšit starší kumpány a udělat cokoli, jen aby patřil do jejich světa. Nakonec se za hlasitého povzbuzování vypotácel ven a zamířil do pokoje, ve kterém na něj čekala nevěsta.

Při svém prvním pohlavním styku – se ženou, s níž jsem neměl příliš hluboký vztah – jsem byl také opilý. Když jsem se krátce poté nořil do spánku, řekl jsem si, že jsem konečně plnoprávný člen lidské rasy – už tam patřím, už jsem muž! Nesmírně se mi ulevilo. Dosáhl jsem vytouženého cíle a cítil jsem se jako vítěz, jako bych stanul na samém vrcholu, aniž bych si uvědomil, že ve skutečnosti stojím u úpatí hory. Když jsem příští ráno kráčel davy neznámých lidí a míjel jakési budovy, prožíval jsem návaly euforie připomínající erekci v chůzi. Jásavé nadšení sice dlouho nevydrželo, ale jasně signalizovalo, že zasvěcení pro mě sehrálo stejně důležitou roli jako pro tureckého mladíka loučení se svobodou a hlavně jeho pokračování. Naše výkony samozřejmě nebyly nijak obdivuhodné, což ale nebylo podstatné, protože hlavní bylo, že se z nás stali muži, tedy alespoň navenek.

Být opravdový muž není až tak jednoduché. Nejde o pouhé vyhovění společenským standardům, ale spíš o jejich překonání, jež přináší celistvost, prohlubuje soucítění a otevírá oči. Tehdy se staneme ztělesněním cesty, na níž musíme nechat za sebou vzorce chování a očekávání, jež tvoří základ představy o mužství v každé společnosti a subkultuře. Mužství bývá příliš často omezováno na poslušnost vůči určité etnické skupině, abychom „patřili mezi chlapy“ (což je výmluvná věta). Taková zasvěcení, bez ohledu na s nimi spjaté rituály, mohou muže ovlivnit natolik, že k nim vzhlížejí, hlavně když jejich chování sklidí kladný ohlas. Pokud se sex zredukuje na projevy síly nebo na známku toho, že jste opravdu muž, pak vás nemůže obohatit a vše, co je spojeno s onou „zdatností“, zůstane neprozkoumáno.

JAK ZVLÁDAT TEMNOU STRANU MUŽSKÉ SÍLY

Být muž není jedno a totéž jako snaha být muž, protože jde o hlavně o vnímavost, důvěryhodnost a stabilitu, což jsou vlastnosti bojovníka za integritu a intimitu, jenž se soucítěním přesekává kořeny všeho, co brání spokojenému životu.

Pokud se z mužství stane výrazně necitlivá a povrchní záležitost – obsahující spoustu předem daných přejatých vzorců chování – pak se zbytky lidskosti choulí v zemi nikoho a pronásledují je zoufalé výkřiky zraněného chlapectví, přestože se je snažíme tlumit vnějšími projevy drsnosti, abychom se přizpůsobili okolí. Muži nacházející se v této pozici nosí krunýř a v žádném případě nejeví známky empatie, takže se zdá, že snášejí i ty nejostřejší narážky s klidem a nic je nemůže vyvést z míry – tedy pokud se neuchýlí k temné agresivitě. Nicméně pravdou je, že nesmírně trpí, protože postrádají opravdové štěstí a uspokojivé vztahy.

Vzpomněl jsem si na sen, který se mi zdál před mnoha lety: Jsem ve velké místnosti s mnoha dalšími muži. Povídají si a kouří, chodí sem a tam a vypadají hodně drsně. Mají na sobě černé kožené bundy a pořád se tváří velmi pohrdavě. Jeden z nich je rozvalený na hromadě mých věcí. Když ho požádám, ať z ní sleze, jen divně zavrčí. Odstrčím ho a on mě okamžitě napadne. Pereme se a já ho úderem lokte pošlu k zemi a hrozivě dodám, že mu zlomím ruku, jestli nenechá moje věci na pokoji. Nakonec souhlasně zamručí. Jeho kumpáni si stoupnou kolem mě do kruhu a výhružně se dívají. Ve vzduchu se vznáší hrozba násilí.

Náhle mám pocit živosti a pevné půdy pod nohama. Zalévají mě vlny soucítění. Pohlédnu do očí muži, jenž mě napadl, a nevidím jen jeho hrubost, ale i vzdálený smutek, žal a strach – za jeho vzdorným pohledem se krčí vyděšený malý kluk. Řeknu mu, co vidím a cítím. Mluvím o svém sklonu k násilí a o strachu z něj a pak dodám, že jakmile jsem si to přiznal, jsem schopný vyjadřovat ho a využívat nenásilnými, a přesto účinnými způsoby. Jak mluvím, cítím, že muž a jeho kamarádi sice nechápou, co mám na mysli, ale líbí se jim způsob mého projevu nebo ho přinejmenším respektují. Odcházím z místnosti a sen končí.

Drsnost mužů z mého snu není nic jiného než moje vlastní drsnost. Zpočátku jsem zdvořilý, jako když jsem býval poslušný syn mého otce, který mě často urážel. Pak bojuji, jako v době, kdy jsem chtěl být lepší než ostatní muži, včetně mého otce. Moje výhry ale mění věci jen k horšímu. Když vidím, že mě situace doslova obklopuje a jsem v ní uzavřený, snažím se ji řešit tím, že se buď vzdám, nebo bděle a vědomě bojuji s ostatními muži. Útočník ze snu je spojením chlapců a mužů, jež jsem poznal, včetně mě samého, a nikdo z nich se nespřátelil s citlivostí a se zranitelností. Vidím, co on nevidí – jeho bolest, touhu po lásce, osamělost a temnotu. Vidím planost světa ovládaného přílišnou sebekontrolou, tvrdostí a neosvícenou silou. A vidím ji a mluvím o ní jen proto, že znám i jiný svět, v němž žiji s vlastnostmi, které se moc neshodují s běžnou představou o mužnosti.