BIOLOGIE

LÁSKY

BIOLOGIE

LÁSKY

ARTHUR JANOV

2013

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Janov, Arthur

Biologie lásky / Arthur Janov ; [z anglického originálu ... přeložil Kamil Pinta].

- 1. vyd. v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2013. -- 424 s.

Název originálu: Biology of love

ISBN 978-80-87249-42-0

159.922.72 * 612.647.013 * 612.63 * 159.974 * 316.474 * 173.5/.7 * 159.942 * 612.82 * 159.96 * 159.9

- vývoj dítěte -- psychologické aspekty

- prenatální život -- psychologické aspekty

- porod -- psychologické aspekty

- psychická traumata

- láska -- psychologické aspekty

- rodiče a děti -- psychologické aspekty

- emoce

- mozek

- nevědomí

- populárně-naučné publikace

159.92 - Vývojová psychologie. Individuální psychologie [17]Arthur Janov

Bilogie lásky

The Biology of Love

Copyright © Arthur Janov, 2000

Translation © Kamil Pinta, 2012

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2013

ISBN 978-80-87249-42-0

Mé France

Pamatuj si, že když jednou nastoupíš do špatného vlaku, žádná stanice nebude správná. Ten vlak se rozjíždí potmě – nastupujeme do něj na počátku života, v lůně – a po kolejích, které mu byly vytyčeny, pojede neúprosně až do smrti.

– parafráze citátu Bernarda Malamuda

Úkolem historie je odhalovat pravdu.

– Karl Marx

Jen pohled do minulosti nám může říct pravdu o nás samotných.

– Arthur Janov

PODĚKOVÁNÍ

Tato kniha vznikala v průběhu několika let a na její výsledné podobě se podílela celá řada lidí. Předně to byli můj výzkumný asistent David Lassoff a můj odborný konzultant Dr. Jonathan Christie. Děkuji také profesoru Franku Woodovi z kliniky Wake Forest University Medical Center, který redigoval většinu neurologické terminologie. Za případné zbývající nesrovnalosti zodpovídám já. Můj dík patří též Dianně Wooové, která knihu redigovala po jazykové a kompoziční stránce, a konečně mé ženě France, doktorandce a spoluředitelce Centra primární terapie v kalifornském Venice, která dohlížela na to, aby se můj popis soudobé praxe primární terapie shodoval s jejími klinickými zkušenostmi. Prací na této knize strávila několik měsíců. Za mnohé vděčím také Dr. Paulovi MacLeanovi z Národního institutu duševního zdraví a jeho hlubokým znalostem mozku – všichni jsme jeho žáky. Doktoru MacLeanovi nejsem vděčný pouze já. Všichni kolegové v oboru uznávají, že bez něj bychom ve výzkumu lidského mozku nebyli tam, kde jsme dnes. Děkuji také Dr. Allanu Schoreovi, autorovi knihy, která je pro mě biblí moderní neuropsychologie. Dr. Michel Odent, autor knih The Nature of Birth a Birth Reborn (pozn. překl.: česky vyšlo jako Znovuzrozený porod) mi poskytl nejednu užitečnou radu ohledně porodů. Děkuji též Carol Donnerové, jejíž ilustrace mozku činí některé z mých výkladů srozumitelnější. A konečně děkuji svým pacientům, od nichž denně získávám nové poznatky, a svým zaměstnancům, kteří podstupují léta tréninku, aby se naučili nejtěžšímu ze všech řemesel – protože vědí, že zachraňuje životy.

Dr. Arthur Janov

Centrum primární terapie

Venice, Kalifornie

e-mail: primalctr@earthlink.net

ÚVOD

Na úvod mi dovolte, abych vysvětlil, o čem Biologie lásky je a o čem není. V této knize se dozvíte, jak nás v raných stadiích života ovlivňuje rodičovská láska: jak formuje náš mozek a poznamenává nás na zbytek života. Co v této knize nenajdete, je klinická neurobiologie.

Revoluční objevy na poli výzkumu lidského mozku si žádají, abychom poznatky z oboru neurologie spojili s pozorováními z klinické praxe a prezentovali je populární formou.

Tato kniha je psána pro laika, který se chce dovědět, jak pocity a emoce – to, co námi „hýbe“, když cítíme – ovlivňují náš život. Výsledky aktuálního výzkumu zde zasazuji do vztahového rámce, který přehledně slučuje široké spektrum poznatků.

Studium lidského mozku přináší řadu nových zjištění, které nám umožňují propojit obory dynamické psychologie a neurologie. Tyto objevy nám mohou pomoci objasnit, proč trpíme nespavostí, proč nás trápí noční můry, proč se chováme nutkavě a nedokážeme se ovládat, proč si nerozumíme s druhými lidmi a proč nevydržíme ve vztahu, proč neumíme milovat, proč požíváme alkohol a drogy a jak tyto látky působí na náš mozek, co se děje s bolestí poté, co ji prožijeme, co se děje s pocity, když jsou zatlačeny do nevědomí, jak potlačujeme pocity, co je obsahem našeho nevědomí a mnoho dalších aspektů lidské existence. Tyto poznatky mají význam jen tehdy, pokud nám pomohou vést šťastnější a spokojenější život. Ukážeme si, jak se mateřská láska otiskuje přímo do biochemie dítěte a jak modeluje jeho mozek. „Milovaný“ mozek má jiné vlastnosti než mozek, který lásku nepoznal.

Máme-li jasnou představu o tom, jak emoční bolest ovlivňuje mozek, mohou být výsledky léčby této bolesti měřitelné i z hlediska neurologických změn. Kdy například vznikají obsese a proč vůbec vznikají? Po zkušenostech z léčby desítek případů obsedantní ritualizace si myslím, že na tuto otázku znám odpověď. Jak léčit emoční poruchy, jako jsou fóbie, sexuální úchylky a impulzivní chování? Kde jsou hranice „šílenství“? Kde v mozku můžeme toto šílenství najít – pokud je to vůbec možné? Zmíním se i o několika v současnosti běžně předepisovaných zklidňujících prostředcích (sedativech) a popíši, jak fungují: co přesně v nás utlumují.

Přestože bývá věcí profesionální cti – nebo jejího nedostatku – tvrdit, že nikdy nemáme dost informací na to, abychom mohli s konečnou platností identifikovat příčinu duševního či emočního problému, jsem přesvědčen, že dnes již víme dost na to, abychom mohli dospět k určitým závěrům a k lepšímu pochopení problematiky, aniž bychom se uchylovali k „psychologizování“ nebo se utápěli v odborném žargonu. Nikdy nebudeme vědět dost na to, abych mohli o čemkoliv vynést absolutní soud – to by nás ale nemělo odrazovat od snahy lépe se zorientovat v oboru, jehož diagnostický manuál je tlustší než manhattanský telefonní seznam.

Při své práci primárního terapeuta pronikám hluboko do podvědomí tisíců pacientů. O dopadu prenatálních a natálních traumat na pozdější život jsem pevně přesvědčen již třicet let. A nejnovější výzkum začíná mé teorie potvrzovat. Důkazy přicházejí ze všech stran.

Postrádají-li teorie a psychoterapeutické metody vědecký základ a výsledky pozorování jsou přibarvovány apriorními předsudky, vznikají metody, jako je např. rebirthing, při němž jsou pacienti pobízeni, aby „uvolnili bolest“ křikem a bušením do zdi. Takový postup není vůbec „terapeutický“ a může být naopak škodlivý. Chceme-li sestoupit do nejhlubších úrovní nevědomí a spojit se s nimi, musíme se k nim propracovávat postupně. Abychom toho docílili, musíme vědět, co se nachází v hlubinách našeho mozku, a pracovat v souladu s jeho strukturami. Bez této znalosti zůstáváme každý sám, ztracení v záplavě vědecky neukotvených metod. Jediný pojem, pojem otisku, by podle mého názoru způsobil revoluci v současné psychoterapeutické praxi. Proto se mu v této knize budu věnovat podrobněji. Ve snaze porozumět výskytu úzkostných stavů trávíme příliš mnoho času hledáním aktuálních příčin stresu, žaludečních potíží, vysokého krevního tlaku, bušení srdce, depresí apod., a přitom opomíjíme hlavní příčinu mnoha zdravotních potíží – historii otištěné bolesti.

Třebaže jsem sedmnáct let působil jako psychoanalytický terapeut, prvního hlubokého procítění jsem byl svědkem až v roce 1967, a dalších několik desetiletí jsem se těmto pochodům snažil přijít na kloub. Do té doby jsem nic podobného neviděl. Ano, i mí předchozí pacienti naříkali a vzlykali, ale nezmítali se v křečích na podlaze a nekřičeli bolestí. Člověku, který se s bolestí nepotýká dnes a denně, může takové chování připadat abnormální. Opak je pravdou.

V roce 1971 mě profesoři z katedry neurologie Kalifornské univerzity ujišťovali, že mozek plodu není s to ukládat vzpomínky na porod, a na několik let mě tím odradili od další práce. Nakonec jsem samozřejmě zjistil, že ukládání vzpomínek v tomto období je nejen možné, ale má zásadní vliv na pozdější život. Náš výzkum urychlila zejména práce v plicní laboratoři Kalifornské univerzity, která s porodními traumaty úzce souvisela. O vrátkování[1] jsme hovořili ještě před tím, než se o něm objevila první zmínka v literatuře. V knize The Anatomy of Mental Illness z roku 1971 jsem psal o vlivu serotoninu na rozvoj duševních chorob o mnoho let dříve, než jej potvrdil výzkum. Nezmiňuji to proto, že bych se chtěl chlubit, ale abych zdůraznil, že musíme být otevření novým přístupům. Držet se starých představ je pohodlné; stává se z nich katechismus, který nás ovlivňuje a omezuje.

V Biologii lásky popisuji, jak první týdny a měsíce života, nejen sociálního, ale i presociálního v děloze, utvářejí náš mozek, jak se do mozku otiskují pocity a vzpomínky a jak a proč v nás tyto otisky zůstávají po zbytek života. Vysvětluji, proč v dospělosti nemůžeme radikálně změnit to, čím jsme prošli v kojeneckém věku nebo dokonce už v děloze. Pokud jsme v kritickém období zažili trauma nebo nedostatek lásky, v dospělosti na tom nic nezměníme proto, že posuny, k nimž dochází v nejranějším období života, se natrvalo otiskují do našeho neurobiologického sytému. Přesto se nenechte odradit: existují řešení, o nichž v této knize také hovořím.

Popíšeme si nitroděložní život a to, jak nás ovlivňuje v dospělosti. Víme například, že podání silných anestetik matce během porodu umrtvuje systém plodu a může mít celoživotní následky – od sníženého libida po rozvoj pasivní, flegmatické povahy. Víme, že žena, která v těhotenství užívá tišící prostředky a/nebo konzumuje větší množství alkoholu přímo ovlivňuje hladiny neurotransmiterů svého potomka, což u něj může později vést k rozvoji depresí nebo úzkostných stavů. Jestliže má těhotná matka snížené hladiny neuroinhibitorů, její dítě na tom bude stejně. Jestliže matka své dítě miluje, bude mít toto dítě po celý život dostatek hormonů lásky (jako jsou oxytocin, vazopresin a serotonin) a samo bude lepším rodičem. Bude mít jinou fyziologii než dítě, které vyrůstalo bez lásky… a jiný mozek.

Prenatální trauma způsobuje změny v tvorbě neurotransmiterů a v počtu jejich receptorů. Neurotransmitery jsou chemické látky, jejichž funkcí v nervové soustavě je přenášet nebo blokovat pocity. Příliš mnoho bolesti a příliš dlouho trvající nedostatek lásky v raném věku mohou „uzavřít vrátka cítění“. Krutým paradoxem je, že raná bolest může oslabit „zábrany“, které náš mozek takovým traumatům staví do cesty. Dítě matky závislé na heroinu se už rodí nešťastné. Matčiny endorfinové receptory totiž snížily svůj počet, aby se přizpůsobily jejímu drogovému návyku. Naproti tomu šťastná, dobře živená těhotná matka dá svému dítěti do vínku dostatečnou výbavu k tomu, aby mohlo čelit případným komplikacím při porodu i překážkám v pozdějším životě. Takový potomek má v krvi dostatek látek tlumících úzkost a bolest k tomu, aby se vyrovnal s potížemi a nepřízněmi osudu.

Prozkoumáme také vliv rodičovské lásky na naši biologii a jak její nedostatek ve velmi raném věku ovlivňuje vývoj „myslící“ mozkové kůry a „cítícího“ limbického systému. Například: je-li citový vztah mezi matkou a novorozencem slabý, nervové buňky v určitých mozkových strukturách dítěte budou nedostatečně vyvinuté. Prefrontální kůra – vnější vrstva mozkových buněk zodpovědná za plánování, myšlení a logiku – bude nedostatkem lásky v raném věku oslabená a později nebude schopná plně využít svou kapacitu. Raná deprivace tak bude mít za následek sníženou schopnost sebeovládání, abstraktního uvažovaní, plánování a koordinace.

Pokud rodiče nehledí svému dítěti do očí s vřelostí a láskou, nemazlí se s ním, nemluví na ně a necítí k němu lásku během prvních pěti měsíců jeho života, nedostatek citu ovlivní tempo růstu kortikálních nervových buněk (neuronů) v mozku dítěte. Milovat dítě znamená milovat jeho mozek. A milovaný mozek je normální, zdravý mozek.

Popis klíčových mozkových struktur v této knize není zamýšlen jako autoritativní model. V pozdějších kapitolách podrobněji vysvětluji, jakou roli hrají specifické mozkové struktury při tvorbě a zpracování emocí a pocitů a jak proměňují lásku nebo její nedostatek v tělesné symptomy.

Co s tím má láska společného? Víc, než si umíme představit. Láska nejsou jen slova pronášená k dítěti, ale citový projev, který se paradoxně častěji obejde beze slov. Když budeme dítě objímat, líbat a hledět na ně s láskou, pochopí, co mu tím sdělujeme, a jeho život bude zcela jiný. Pokud to dělat nebudeme, žádná slova nepomohou.

V Biologii lásky nabízím čtenáři nový pohled na lásku, který lépe odpovídá současným poznatkům o mozku a psychologii. Ukážeme si, že láska není pouhá subjektivní představa, ale velice konkrétní jev. Zjistíme, že láska v konečném důsledku rozhoduje o tom, jak v dospělosti myslíme, cítíme, vnímáme a jednáme. Určuje, kolika let se dožijeme a jakými nemocemi budeme trpět. Bez nadsázky lze říct, že nedostatek lásky ve velmi raném věku snižuje naši životaschopnost a radost ze života. Sekundární obranné strategie, jako jsou kouření, pití alkoholu, přejídání se nebo konzumace drog, jimiž potlačujeme naši ranou deprivaci, nakonec jen zvyšují pravděpodobnost předčasného úmrtí. Obézní lidé většinou neumírají na nadváhu, ale na nedostatek lásky, který je nutí přejídat se. Totéž lze říct o kouření a pití alkoholu. Lze tvrdit, že láska v raném věku, láskyplná péče a úcta ze strany rodičů rozhodují o tom, jak moc budeme milovat život. Její nedostatek v nás zanechá pocit, že je k nám život skoupý, že je jedno, zda budeme žít nebo zemřeme, protože se tak či onak necítíme živí. Mnoha lidem je lhostejné, jestli umřou nebo budou žít, protože si od života nic neslibují. S našimi nynějšími znalostmi dokážeme vysvětlit, proč tomu tak je.

Ukážeme si, jak naše nesnášenlivost a nelidskost vůči druhým, někdy dokonce k vlastním dětem, souvisí s fungováním mozku a jak nás změna v jeho fungování může učinit „lidštějšími“. Proč jsou pro někoho tak důležité drogy a alkohol? Jak tyto látky působí na mozek a proč se někteří lidé tak obtížně zbavují návyku na ně? Mají nějaký smysl programy typu „Dvanáct kroků k abstinenci“? Nebo jsou užitečné jen pro ty, kdo nejsou v kontaktu se svou prvotní bolestí?

Připravme se na plavbu neprobádanými vodami, na dobrodružnou cestu do hlubin nevědomí, v němž objevíme říši plnou světla, poznání a inspirace. Osvobodíme všechny ty skryté běsy – bolestné vzpomínky vryté do mozku, které způsobují uzavření systému jak v dětství, tak v dospělosti –, které nazýváme běsy, přestože jimi nejsou. Jsou to jen vtištěné vzpomínky a specifické potřeby, které v nás kypí v nepřetržité snaze vyvřít do vědomí. Kortikální struktury a mechanismy potřebné k nejzákladnějšímu pochopení a ovládnutí bolesti dozrávají až ve dvou letech a schopnost plně integrovat obsah našeho nevědomí se rozvíjí ještě mnohem později. Do té doby mohou nedostatek lásky a další traumata poškodit inhibiční mechanismy mozkové kůry a vyvolat hyperaktivitu, manické stavy, úzkostné stavy a stavy napětí. Tyto projevy nejsou přechodnými stavy, z nichž můžeme vyrůst. Jsou to trvalé odchylky.

Jednoduše řečeno, potlačené pocity nás mohou dohnat k „šílenství“ nebo v nás mohou přinejmenším vyvolávat neklid a nespokojenost. Tím, že jim dáme volný průchod, si můžeme uchovat duševní zdraví a rovnováhu.

Než se ale touto cestou vydáme, musíme se vybavit základními znalostmi o stavbě a fungování mozku.

Část I

VNITŘNÍ STRUKTURA MOZKU

1

VNITŘNÍ STRUKTURA MOZKU

Mozek odráží náš fylogenetický vývoj. Od plazího mozku, který řídí instinkty, přes limbický systém zpracovávající pocity až po mozkovou kůru, která ovládá intelekt a logické myšlení, je mozek mapou našeho původu. Tento pozoruhodný, samovolně se vyvinuvší orgán je výsledkem stovek milionů let evoluce.

Myšlenky spadají do intelektuální sféry, pocity do emoční sféry. Člověk, který říká, „připadám si méněcenný“, promlouvá z obou těchto úrovní. Představa méněcennosti je děj, který probíhá v nejsvrchnější vrstvě mozku – v mozkové kůře. Pocit méněcennosti je děj, který probíhá v hlubší vrstvě. Tou částí mozku, která zprostředkovává pocity, je limbický systém. Z toho plyne první důležité poučení: o pocitech nestačí jen přemýšlet. Musíme je zažít, abychom se je vůbec naučili cítit. Pocity jsou základem naší lidskosti.

Pokud místo toho, abychom byli zahrnováni láskou a péčí, čelíme jen lhostejnosti a zanedbávání, můžeme mít pocit, že „nejsme dost dobří… že si nezasloužíme být milováni“. Tento pocit v nás vytvoří otisk. Velice silný otisk. A pokud rodiče ke svému dítěti takto přistupují po celé jeho dětství, pocit méněcennosti se do jeho mozku vryje nadosmrti. U dvacetiletého člověka už takový otisk nevymažou žádná povzbudivá slova. Povzbuzení – „Ty jsi přece úžasná! – je myšlenka, a myšlenka na pocitu nic nezmění. To dokáže zase jen pocit. Tento zdánlivě prostý fakt má dalekosáhlé důsledky. Chceme-li v sobě znovu vykřesat jiskru lidskosti, musíme nejprve vzkřísit své cítění, a na to pouhé myšlenky nestačí.

Abychom získali zpět své cítění, musíme si naplno prožít bolest, která ho blokuje, a vyzdvihnout ji do vědomí. Teprve pak může „myšlenka“ něco změnit – když pramení z cítění. Vědomé uvědomění pak může zbavit nevědomí vlády nad naším chováním. Za myšlení a cítění zodpovídají různé mozkové struktury. Neměli bychom nutit jednu úroveň, aby plnila funkci druhé. Nesmíme se snažit nahrazovat pocity myšlenkami. Cítění pocitů obstarávají specifické mozkové struktury, jako jsou hipokampus a amygdala. Myšlenky o nich zpracovává mozková kůra, zvlášť levá hemisféra a přední mozek. Jestliže k cítění používáme pouze frontální kůru, máme problém. Můžeme si nanejvýš „pobrečet“ jako dospělí ohlížející se za dětstvím, místo abychom si jako děti skutečně prožili svou bolest.

Síly pohánějící naše chování sídlí ve třech hlavních mozkových systémech, jimiž jsou: (1) mozková kůra, která řídí vědomé uvědomění, (2) limbický systém, který vládne pocitům, a (3) mozkový kmen, který ovládá instinkty a základní životní funkce. Otisky se do těchto částí mozku zapisují podle své intenzity a doby vzniku. Ve velmi raných fázích vývoje, prenatální a natální, působí na systém, který je v tu dobu nejvyspělejší – na mozkový kmen. Traumata raného dětství působí na mozkový kmen a limbický systém. Později, po dozrání neokortexu, vstupují do hry i myšlenkové procesy. Mozkový kmen je sedm až osm centimetrů dlouhá stéla, která spojuje mozek s páteřním kanálem a sestává ze tří hlavních částí: prodloužená mícha, Varolův most a střední mozek. Mezi jeho další struktury patří retikulární formace (shluky nervových buněk, které vybuzují vyšší úrovně mozku k vyšší citlivosti k podnětům) a locus coeruleus (skupina neuronů, která aktivuje nervovou soustavu k reakci na bolest a někdy také slast).[2]

Mozek je v první řadě rozdělen horizontálně na dvě hemisféry, z nichž každá plní své specifické funkce. Pravá hemisféra, která je větší než levá, je sídlem emocí a celostního, komplexního myšlení. Doménou levé hemisféry je logika, plánování a abstraktní, pojmové myšlení. Pravá hemisféra je z větší části zralá ve druhém roce života, levá v tomto období teprve začíná zrát. Pocity jsou starší než myšlenky. I z hlediska evoluce jsme byli cítícími bytostmi dávno před tím, než jsme začali myslet. Chceme-li se v mozku vracet do minulosti, musíme zvolit odpovídající prostředek. Myšlenky jím často nejsou. Musíme putovat v čase s tou částí mozku, která byla funkční v době vzniku otisku. Porodní trauma může vězet hluboko pod úrovní myšlení a dokonce i pocitů, vryté do mozkového kmene, který je nejprimitivnější částí naší nervové soustavy. Takový otisk lze „vyjádřit“ jen mločími pohyby, svíjením a obracením se bez použití končetin. To je jazyk, jímž promlouvá mozkový kmen. Později může být užitečné, když porozumíme tomu, čím jsme prošli, ale když neprojedeme všemi vývojovými kroky, nemůžeme očekávat změnu. To je můj druhý důležitý poznatek: při objasňování a léčbě potíží nemůžeme popřít průběh evoluce. Mozek nám to nedovolí.

Mozkový kmen promlouvá skrze vysoký krevní tlak, bušení srdce a anginu pectoris – nenápadně působící „tiché zabijáky“. Jsou v něm uložena tajemství našeho nitroděložního života a porodu. Pokud chceme vědět, jaký jsme měli porod, mozkový kmen nám to ukáže svým vlastním, přesným a nezaměnitelným způsobem. Skvělou vlastností mozkového kmene je, že nedovede lhát. Je-li součástí naší vzpomínky srdeční frekvence 180 úderů za minutu, pak při jejím znovuprožití dosáhne náš tep přesně této frekvence.

Levá frontální kůra je poslední strukturou, která o nás může něco vědět. Události raného dětství může zpracovávat pravá, cítící hemisféra i bez vědomí levé. Levá se pak musí o pocitech jen domýšlet, a často se mýlí. Tak vnikají klamné dojmy a chybné interpretace. Paradoxem je, že nejvyvinutější část našeho mozku toho o nás i o ostatních lidech ví často nejméně. Pokusím se dokázat, že pouze s využitím frontální kůry nemůže nikdo dosáhnout podstatných změn, tzn. že snaha porozumět chování a symptomům nemá velkou šanci na úspěch. Porozumění může být někdy prospěšné, ale není nezbytným předpokladem osobního rozvoje. Člověk se může „uzdravit“ na úrovni mozkové kůry, ale na hlubších úrovních zůstane „nemocný“. Proto analýza snů založená na vyjadřování pocitů myšlenkami nemá velký účinek. Nejlepší způsob, jak analyzovat sen, je prožít si pocity, které v nás vyvolává – tak vyjde najevo veškerá jeho symbolika.

Obr. 1. Základní struktury mozku související s prožíváním pocitů

Mozek se skládá ze tří základních systémů. Nejnižší úroveň tvoří mozkový kmen zvaný též plazí mozek. Nad mozkovým kmenem se nachází limbický systém neboli cítící mozek. Limbický systém převádí instinkty do pocitů a odesílá tuto kombinaci do mozkové kůry, povrchové části předního mozku. Vývojově nejmladší strukturou je neokortex (doslova „nová kůra“), nejsvrchnější vrstva mozku.

Mozkový kmen řídí základní, automatické funkce, jako jsou reflexy, srdeční tep, trávení, dýchání a zvracení. Sídlí v něm většina instinktů a mechanismů nezbytných pro přežití. Jsou do něj zapsány naše vrozené pocity. Mozkový kmen je motorem, který naše pocity pohání. Je tím, co jim dává „šťávu“. Z mozkového kmene může vycházet čirý hněv nebo hrůza, které pak získávají konkrétní podobu v limbickém systému a mohou být ventilovány například uměleckou tvorbou v podobě obrazů či příběhů plných násilí.

Prodloužená mícha obsahuje skupiny nervových buněk, které se podílejí na regulaci srdečního tepu, krevního tlaku, trávení a dýchání. Varolův most, který dosedá shora na prodlouženou míchu, je spojen nervovými vlákny s mozečkem, což je samostatná struktura napojená na zadní část mozkového kmene. Varolův most přenáší senzorické vstupy z uší, tváře a zubů. Nad Varolovým mozkem se nachází střední mozek, nejmenší část mozkového kmene, která řídí pohyby očí, zužování a rozšiřování zornic a koordinaci končetin.

V ideální situaci mozkový kmen, limbický systém a neokortex zajišťují harmonickou souhru našich instinktů, pocitů a myšlenek. Většinou však fungují tyto tři úrovně odděleně, takže dochází například k tomu, že se pocity ztrácejí ve smršti myšlenek. V dalších kapitolách ozřejmím, jak rané trauma vytváří mezi jednotlivými úrovněmi bloky, aby zabránilo přetížení vyšších úrovní vstupními vjemy. Limbický systém a mozkový kmen velmi často vytvářejí vlastní tlumivé látky, jimiž udržují signály o bolesti mimo dosah frontální, interpretační kůry. Ta pak může pokračovat ve své práci (přemýšlení, plánování apod.), aniž by byla příliš rušena podněty zdola. Někdy jsou ale otisky na nižších úrovních tak silné, že tuto ochrannou hráz prolamují, a jedinec pak trpí úzkostí, panickými stavy, fobiemi a obsedantními poruchami. Horečná snaha frontální oblasti odrazit nápor impulzů – udržet pod zámkem běsy nevědomí – pak způsobuje např. nespavost. Krutým paradoxem je, že traumata, dokonce i z nitroděložního období, jejichž potlačení si žádá zvýšenou tvorbu tlumivých neurohormonů, snižují jejich hladinu – tzn. jsou tak silná, že trvale naruší potlačovací mechanismy.

Otisky na nižších úrovních se neustále snaží připomínat našemu vědomí věci, o nichž nechce nic vědět. Snaží se nám připomenout, že pociťujeme bolest a nedostatek lásky. Ale mozková kůra je tak zaneprázdněná hledáním lásky, že neposlouchá. Neuvědomuje si, že jí chybí láska, přestože je to právě tento pocit, který denně kompenzuje. Mozková centrála přesměrovává signál „nedostatku lásky“ jinam – do srdečního svalu (bušení srdce), do hlavy (migréna), do krevního řečiště (arteriální hypertenze), které tento signál přijímají a překládají do vlastního jazyka. Dokud nezjistíme, podle jakého klíče je mozek šifruje, nemůžeme ze symptomů získat zpět relevantní informace a odstranit kořeny bolesti z nižších úrovní mozku. Je třeba „rozluštit kód“. To znamená uznat existenci otisku – kódované vzpomínky, která může pocházet už z doby porodu. Proto má teorie otisku tak velký význam. Bez ní jen slepě tápeme: nemůžeme chápat příčiny jevů, ani že jsou uloženy v mozkových antipodech. Tato nevědomost nás pak nutí vše zasazovat do aktuálního kontextu. Ale člověk je bytost s historií a právě v této historii uložené v mozku je ukrytá pravda o něm samotném. A tato historie je poznatelná.

FRONTÁLNÍ KŮRA A POCITY

Přední část mozkové kůry leží v úrovni očních jamek a tvoří svrchní vrstvu mozku. Tato oblast, nazývaná též orbitofrontální kůra (OFC), kombinuje informace z okolí se vzpomínkami a osobní historií a tvoří tak uvědomění, které bychom neměli zaměňovat s vědomím. Vědomí definujeme jako harmonickou souhru všech tří úrovní mozkové aktivity. Při správném propojení frontální kůry a nižších mozkových center pak hovoříme o „vědomém uvědomění“. Prefrontální kůra, umístěná za čelní kostí, a OFC začínají aktivně plnit svou úlohu – center chápání a uvažování – až kolem druhého roku věku. Protože jen málokdo z nás bude v blízké budoucnosti provádět neurochirurgické zákroky, dovolím si malé zjednodušení a budu OFC a prefrontální kůru dále nazývat jen „frontální oblastí“. OFC funguje především jako „filtr“ podnětů. Vážné poškození této oblasti mívá za následek neklid, nedostatek sebekontroly, hyperaktivitu a sníženou schopnost soustředění. Důvodem nemusí být jen rána do hlavy, ale i narušení vývoje vyvolané nedostatkem lásky ve velmi raném období.[3] Při rané deprivaci dochází v mozkové kůře k výrazným změnám, jejichž výsledkem je odlišná mozková tkáň s menším množstvím funkceschopných buněk.

LIMBICKÝ SYSTÉM

Většina limbického systému, tvořeného několika strukturami, dozrává zhruba dvacet měsíců po narození. Hipokampus bývá poměrně zralý už ve dvou letech, ačkoliv nové výzkumy dokazují, že intelektuální stimulace může podpořit vznik nových hipokampálních buněk i v pozdní dospělosti. Mozek je schopen vytvářet nové buňky zřejmě po celý život.

Amygdaly jsou dva mandlovité útvary přiléhající zevnitř ke spánkovým lalokům a spojené se sousedním hipokampem. V mozku plní úlohu jakési křižovatky. Výzkumník Joseph LeDoux píše: „Amygdala je přímo a hojně napojená na všechny senzorické systémy kůry… také komunikuje s talamem… Stejná část amygdaly, na níž se sbíhají senzorické vstupy, vysílá vlákna hlouběji do mozku, do hypotalamu, který je považován za hlavní zdroj emočních reakcí.“[4] Amygdala je tedy jakousi ústřednou cítění, která skrze hypotalamus přijímá a vysílá signály z a do orgánových soustav. Zprávy o emočním strádání předává také talamu, který je tlumočí frontální kůře, a umožňuje nám tak uvědomovat si, co cítíme.

Nedávný výzkum dokazuje, že amygdaly se tvoří mnohem dříve než neokortex, a to jak v rámci vývoje jedince (ontogeneze), tak v rámci dlouhého evolučního procesu, který nás proměnil ze zvířat v lidské bytosti (fylogeneze). Je to jedna z nejstarších mozkových struktur, umístěná v sousedství hipokampu, jenž je vývojově o něco mladší. Amygdala má zásadní vliv na zpracování emočních podnětů během prvního půlroku života. Chceme-li proniknout k obsahům nevědomí, musíme s ní pracovat – což je možné.

Amygdaly si zjevně „vyrábějí“ své vlastní opium. Vyměšují opiáty, které potlačují bolest a drží ji mimo sféru vědomé pozornosti. Je vpravdě ohromující, že tahle hrouda sulcovité hmoty, kterou nazýváme mozek, umí dát sama sobě příkaz k tvorbě opiových derivátů, jimiž si blokuje vnímání bolesti. Navíc jich dokáže vytvořit přesné množství v pravý čas a také tvorbu v pravou chvíli ukončit. Vlastně to není až tak překvapivé, když si uvědomíme, že řada rostlin, které potřebují k růstu sluneční energii (díky fotosyntéze, jejímž produktem je kyslík), má při nadměrném osvitu sklon zastavit svůj metabolismus. Přetížení a „uzavření“ jsou jevy, které můžeme vysledovat i u rostlin.[5] Pro některé rostliny se dlouhodobý a nepolevující osvit stává nebezpečným, protože má za následek zpomalení fotosyntézy. Toto tvrdí dva badatelé zabývající se rostlinami: „Když jsou obranné procesy přetížené, fotoinhibice [kurzíva přidána] sníží efektivitu fotosyntetických procesů.“[6] Poškození listů je shodné se spálením na slunci. Pro vysvětlení: vědci zjistili, že extrémně silný osvit aktivuje signalizační systém rostliny, který „varuje“ i ty části rostliny, které dosud nebyly vystavené ohrožujícímu světlu. Rostlinná tkáň se uzavře a doslova „nepouští světlo dovnitř“. Lze předpokládat, že stejný proces probíhá i u člověka. Klíčovým principem je přetížení a „uzavření“.

PŘETÍŽENÍ A UZAVŘENÍ: JAK POTLAČUJEME

Při budování obranných mechanismů dokáže náš mozek využít strategie až z rostlinné fáze fylogenetického vývoje. Rostlinný svět nám může o fungování našeho mozku leccos napovědět. Z řady studií o nervových buňkách vyplývá, že buňky se při nadměrném množství vstupů „odmlčí“, přestanou reagovat. To, že přetížení vede k uzavření, lze demonstrovat i jiným způsobem. Když k němu dojde v jaderné elektrárně, spustí se poplašné zvonění a další signalizace. Když k němu dojde v systému člověka, nestane se nic. V podpalubí přitom vládne nepřetržitý shon, jak se do těla vyplavují hormony: zvyšuje se tělesná teplota, bílé krvinky nevědí, kam dřív skočit, a neurony v mozku rekrutují posily do služeb potlačovacího aparátu. Poplach bohužel probíhá v tichosti a nikdo ho neslyší. Alarm vyzvání a houká, ale my jsme k němu hluší. Naše útroby křičí o pomoc a my si vykračujeme s blaženým úsměvem, jako by bylo všechno v nejlepším pořádku, nebo máme tolik práce, že blížící se pohromu ignorujeme – přestože pro nás může být smrtící.

HIPOKAMPUS A HYPOTALAMUS

Hipokampus (doslova „mořský koník“, kterého připomíná svým tvarem) se nachází mezi amygdalami a tvoří konec tzv. beranního rohu (tvar limbického systému). Tato starobylá část mozku zřejmě zodpovídá za „deklarační paměť“ – pamatuje si kontext a okolnosti, na rozdíl od amygdal, jejichž doménou jsou emoční obsahy.

Hypotalamus je struktura přibližně velikosti třešně situovaná na křižovatce beraního rohu. Je umístěn za očima, pod talamem, a spojený s ostatními strukturami nervového systému. Hypotalamus reguluje tvorbu hormonů a prostřednictvím hypofýzy, která leží těsně pod ním, stimuluje imunitní systém. Také pomáhá regulovat základní životní funkce včetně krevního tlaku, srdečního tepu a tělesné teploty. Hypotalamus ovládá jak parasympatickou, tak sympatickou větev autonomního nervového systému, jež regulují funkce vnitřních orgánů. Význam tohoto systému si objasníme později.

Nyní jsme si krátce představili některé základní mozkové struktury, které se podílejí na cítění. V následující kapitole si vysvětlíme, jak jsou tyto struktury provázané a vzájemně komunikují a jak je podporován nebo blokován tok informací po tzv. „neuronových dráhách“. Ukážeme si, jak se z nevědomí stává „bezvědomí“. Dozvíme se, co se děje s našimi pocity, když nemáme přístup k vyšším centrům, kde sídlí vědomí. V Kapitole 7 si představíme dva pojmy: otisk a kritická fáze. Zjistíme, jak se vnější události – zamračený pohled nebo hrubé slovo – natrvalo otiskují do našeho mozku, a že existují kritická období, kdy na nás mají zásahy z vnějšku největší vliv a mění vývoj našeho mozku.

Před porodem a krátce po něm se mozek dítěte po něm existují období, kdy se mozek dítěte vyvíjí neuvěřitelně rychle. V těchto fázích si neurony v mozku vytvářejí spojení s dalšími neurony a tvoří tak neuronové obvody. Závažné trauma v této fázi – matčina úzkost nebo deprese, alkoholismus nebo kouření – mohou mozek dítěte nenávratně poškodit.

POSLOVÉ MOZKU

Nervový systém se skládá z miliardy vzájemně propojených neuronů. Nervové buňky přijímají signály (informace) ze smyslových orgánů a odesílají je do centrálního nervového systému. Každý neuron se skládá z těla a výběžků zvaných dendrity. Signály putují mezi neurony po vodivých vláknech zvaných axony, které se na konci rozvětvují a tvoří tzv. terminály. Štěrbina mezi terminálem axonu a přijímajícím neuronem se nazývá synapse. Tuto štěrbinu překonávají signály pomocí chemických látek zvaných neurotransmitery. Vlivem raného traumatu se počet synapsí mění a mozková tkáň získává jinou podobu. Pokud nám ve velmi raném věku (za který považuji dobu od prenatálního období do přibližně osmnáctého měsíce věku) chybí láska, máme již při vstupu na kolbiště života takříkajíc „o kolečko míň“. Tím kolečkem myslím mimo jiné část synaptických spojů, do nichž se vyplavují chemičtí poslové, aby informace buď zadržovali, nebo urychlovali jejich přenos, zvlášť do vyšších úrovní, jež jim přiřazují smysl. Uklidňující prostředky jako sedativa většinou působí právě v těchto synapsích, kde brání brání přenosu onoho raného poselství: „Nikomu na mě nezáleží“. Mozek, limbický systém a mozkový kmen bývají takovými zprávami přímo zavaleny.

Pavoukovité výběžky vedoucí od nervové buňky k dalším neuronům se nazývají dendrity a jejich funkcí je odesílat informace dalším neuronům. Pokud mozek trpí nedostatkem lásky, trpí i dendrity. Jejich větvení je omezené a výsledkem je odlišná – nenávratně změněná – mozková tkáň. Snižuje se i počet receptorů stresových hormonů (kortikosteroidů), což má za následek zvýšení hladiny nenavázaných stresových hormonů.[7] V mozku – zvlášť v pocitových centrech limbického systému – tak vzniká toxické prostředí s nižším počtem synapsí k přenosu informací z jedné oblasti do druhé. To může vést k rozvoji osobnosti, která je necitlivá sama k sobě, a má tudíž i sníženou schopnost empatie a soucitu s utrpením druhých.

Chemických látek, které fungují jako synaptičtí poslové, je celá řada. Napomáhají přenosu informací z nižších úrovní nervové soustavy do vyšších. Například serotonin nejen pomáhá tlumit bolest, ale působí i pozitivně jako přenašeč pocitu sytosti. Nicméně jeho základní funkce je represivní, a proto nás bude zajímat především jako tlumivý neurotransmiter.

Acetylcholin přenáší informace mezi mozkem a míchou. Norepinefrin reguluje srdeční tep a stresové reakce. Dopamin napomáhá koordinaci fyzických pohybů, povzbuzuje celý organismus a zvláště mozkovou kůru k vyšší bdělosti, a bývá spojován se zaměřeností. Nadměrné množství dopaminu však může mozkovou kůru přebudit a doslova ji „dohnat k šílenství“. Endorfiny jsou hlavními regulátory citlivosti vůči bolesti. Neurotransmitery se budeme podrobněji zabývat v pozdějších kapitolách. Zatím postačí vědět, co je většině z vás už známo, a sice že mozek si tvoří své vlastní látky tišící bolest. Kdykoliv se zaměřím na konkrétní neurotransmiter ve vztahu k emocím, bude to s vědomím, že tato látka má široké spektrum funkcí.

Nesmíme zapomínat, že původcem všech „pocitových“ stavů zmiňovaných v psychiatrické literatuře je mozek, z jehož hloubi prosakuje úzkost a deprese. Naším cílem je zjistit, kde přesně tyto pocity vznikají a proč. Co je vyvolává? Je správné snažit se bránit tomu, aby bolestivé informace pronikaly do vědomé pozornosti? Pokud se člověk, který užívá sedativa, cítí lépe, lze tyto látky považovat za léky? Nebo se žádné potlačení neobejde bez následků?

2

FRONTÁLNÍ KŮRA

Sídlo intelektu

Orbitofrontální kůra (OFC) je povrchová vrstva mozku umístěná za očními jamkami, která kombinuje informace z okolí se vzpomínkami a osobní historií a zodpovídá za vědomé chování. Stejně jako prefrontální kůra, umístěná za čelní kostí, začíná být OFC funkční přibližně ve věku dvou let a vyvíjí se přibližně do dvacátého roku věku.

Stručně řečeno, tato frontální oblast mozkové kůry tvoří myšlenky, představy, plány, názory, filozofické postoje a obstarává logiku, racionální uvažování, chápání a předvídavost tím, že kombinuje vnitřní informace s vnějšími podněty. Pomáhá nám vyrovnat se s vnějším světem i tím, že integruje pocity z nižších úrovní do vědomí. Je nutná pro cílevědomost, neboť vytyčuje budoucí mety a plánuje jejich dosažení.

Potíž je v tom, že tyto projevy někdy vytváří frontální oblast sama, bez hlubšího spojení s podkorovými strukturami. Proto inteligentní člověk nemusí být „chytrý“. Při nedostatečném propojení vyšších center s nižšími můžeme snadno podléhat iluzím a mylným úsudkům.

Frontální kůra dosahuje relativní zralosti mezi osmnáctým a čtyřiadvacátým měsícem věku. Je v úzkém kontaktu s retikulárně-aktivačním systémem a musí fungovat správně, aby mohla modulovat funkce zajišťující ostražitost. Traumatizující událost před porodem, během porodu nebo po něm zasahuje frontální kůru: vrátný systém je poškozen a následkem může být k zhoršené sebeovládání a/nebo celoživotní napětí a úzkost. Dítě, potažmo dospělý, pak postrádají účinné nástroje k potlačení bolesti a úzkosti.

Vnější vlivy ovlivňují růst mozkové kůry, na níž pak závisí naše vnímání, myšlení, logické uvažování a plánování. Silný stres nebo vážné zanedbání péče v prvních dvou letech života bezpochyby zanechají na vyvíjejícím se mozku trvalé následky. Mohou vést k nadměrnému „pruningu“ (proklestění) kortikálních neuronů, čímž dítě připraví o mozkovou kapacitu k zvládání pozdějšího stresu. Neurony se zjevně tvoří tam, kde je jich zapotřebí, a atrofují tam, kde nejsou využívány. Při vyrovnávání se s raným traumatem si mozek buduje nové nervové dráhy, a jiné naopak eliminuje. Naproti tomu nedostatek podnětů nebo emoční interakce mezi rodičem a dítětem může mít za následek sníženou tvorbu synapsí.

Trauma může narušit sekreci dopaminu, budivého neurotransmiteru, často přezdívaného „hormon štěstí“, který je nezbytný pro rozvoj neuronů ve frontální kůře. (Zvýšená hladina dopaminu obvykle vyvolává euforické stavy). Jak ještě uvidíme, nedostatek lásky v raném věku – který je vždy traumatizující – v prvé řadě narušuje mechanismy tlumivých neurohormonů a natrvalo tím snižuje efektivitu jejich potlačovacích funkcí. Není divu, že úzkost, která může mít kořeny už v nitroděložním období vývoje, je pro běžnou psychoterapii takovým oříškem.

Správně fungující mozková kůra zajišťuje ve spolupráci s retikulární formací bdělou pozornost a ostražitost. Bez ní systém nedokáže zpomalit a výsledkem může být chronická hyperaktivita nebo v horším případě záchvaty úzkosti. Výzkumy potvrzují, že události raného vývoje náš mozek skutečně modelují. Milované dítě má jiný mozek než dítě nemilované. Jean Lauderová ve své práci dokládá, jak nitroděložní traumata mění strukturu dlouhých axonů, které předávají informace dalším neuronům. Když mozek využívá neurony k potlačování místo k interakci s vnějším světem, aby se vyrovnal s nesnesitelnou bolestí, dochází někdy k nadměrnému pruningu. Láska zvyšuje hladiny serotoninu a dalších represivních hormonů, které pomáhají tlumit bolest. Také posiluje prefrontální kůru, která pak dokáže lépe integrovat vnitřní i vnější vstupy. Proto bývají milované děti chytřejší.

Jednoduše řečeno, nervovou soustavu nemluvněte dotváří jeho matka nebo pečovatel/ka. Ti zaplňují prázdná místa. Dítě umí naříkat nebo vřískat, ale neumí se samo utěšit a uklidnit – k tomu potřebuje rodičovskou lásku. Díky láskyplné péči si později osvojí schopnost normálně, láskyplně reagovat. Bez ní dospěje v narušenou osobnost, která nikdy nebude vnitřně smířená. Jak by taky mohla? Člověk trpící prvotní bolestí má úplně jiný mozek.

Raná bolest vytváří rezonanční obvody.[8] Schore popisuje jednu z možných nervových smyček, na níž může k takové rezonanci dojít. I banální událost pak může vyvolat přehnanou reakci. Například žena, jejíž názory a pocity v dětství nikoho nezajímaly, vybuchne při sebemenším náznaku neúcty vůči své osobě, třeba když jí obchodní partner začne bez dovolení tykat nebo když jí vlastní dítě začne odmlouvat. Těmto nepřiměřeným reakcím se dříve přiřazovala nálepka „neuróza“. Stejně dobře však můžeme hovořit o „bolesti“.

Otisk je trvalý náboj, který neustále obíhá mezi podkorovými centry (v mozkovém kmeni) a některými oblastmi mozkové kůry a ovlivňuje naše aktuální chování. Ve výše zmíněném případě se nedostatek úcty ze strany rodičů otiskl do limbického systém, jenž pak přičítal větší váhu jakékoliv podobné situaci.

Čím je rané trauma závažnější, tím trvalejší emoční deprivaci zanechává a o to závažnější onemocnění může později zapříčinit. Traumatické otisky mají negativní vliv na rozvoj mozkové kůry – takže mohou být zdrojem celoživotní úzkosti. A trvalý vliv zvýšené hladiny stresových hormonů na zbytek hormonálního systému může nakonec vést k rozvoji závažného onemocnění. Otištěné vzpomínky trvale podněcují reakce, jako jsou agrese, deprese, paranoia, žárlivost, noční můry, alkoholismus a zneužívání drog. Člověk může „vědět“, jaké to bylo, když jeho otec odešel od jeho matky, potřebuje ale „poznat“ i pocity s tím spojené, které jsou uložené v jeho nevědomí, hluboko pod kůrou. Pak vstupuje do hry vědomé uvědomění, a s ním přichází utrpení. Uvědomění nemusí nutně provázet utrpení. Vědomé uvědomění ano (pokud je v nás uložená raná bolest). Není tajemstvím, proč rané bolestivé trauma vede v pozdějším životě k závažným onemocněním. Tato raná traumata výrazně zvyšují hodnoty všech základních životních funkcí. Vytvářejí trvale přítomnou sílu, která v systému způsobuje zmatek a nakonec vážné zdravotní potíže. Tato síla vyžaduje stejně silnou represivní „protisílu“, kterou organismus vytváří pomocí biochemických látek s tlumivým účinkem. Silné potlačení vyvíjí velký tlak na buňky (sílu tohoto tlaku téměř nelze vyjádřit slovy), který v konečném důsledku vede k jejich aberaci nebo dokonce rozkladu.

Frontální kůra nás může buď mobilizovat, nebo zklidnit (vybudit, nebo utlumit). Rané trauma a nedostatek lásky narušují schopnost zklidnit se a dítě pak bývá hyperaktivní a těžko zvladatelné. Jeho mozková kůra, zaplavovaná ranou bolestí z hlubších vrstev, nemá dostatečnou kapacitu k potlačení bolestivých podnětů. Dítě je pak za tento nedostatek sebekontroly káráno. Řád mu musí být vnucován zvnějšku, protože postrádá vnitřní řád. Navíc má následkem otisku kromě nedostatku sebekontroly i zrychlený tep, takže o desítky let později může dostat infarkt.

Už od dvou let je tedy takové dítě na cestě k srdečním potížím v padesátce. Dospěje v člověka, který se neumí zastavit, který si nedokáže udělat volno a odpočinout si. Jeho mozková kůra postrádá schopnost zklidnit metabolismus – „vypnout excitaci“, jak píše Schore –, což vede ke vzniku vředů a ulcerózní kolitidy. Stres tedy může mít vliv i na trávicí funkce. Důsledkem může být také popudlivá, vznětlivá povaha. Člověk může mít někdy chuť „vyskočit z kůže“. Všechno musí udělat hned! Frontální kůra pohání systém k výrobě vlastních „analgetik“ s tlumivým, protibolestivým účinkem. Stimulace této oblasti zvyšuje množství vyměšovaných endorfinů. Vjemy a myšlenky tak potlačují bolest. Nesmí však kůru zahltit podněty příliš brzy.

Orbitofrontální kůra (kdykoliv zmíním jakoukoliv mozkovou strukturu jako celek, je třeba mít na zřeteli, že na každé aktivitě se podílejí jen její části) vysílá signály přímo do hypotalamu, který pak může aktivovat struktury mozkového kmene, jako je prodloužená mícha, a limbická centra. Vyplavuje budivé katecholaminy (adrenalin, noradrenalin a dopamin) do amygdaly a tlumivé (cholinergní) sekrety do mozkového kmene.

Chemickou cestou dává amygdale a mozkovému kmeni signály k útlumu, protože je k tomu tlačen bolestivými vstupy. Bolest si tak samovolně vytváří svou protiváhu a uvádí tím celý systém do nového stavu – stavu potlačení či částečného znecitlivění. Mozek moudře říká: „Budu tě cítit jen po kapkách“. A tím zadržovaným pocitem může být: „Bez mateřské lásky nemůžu přežít.“

JAK ROZZLOBENÝ POHLED OVLIVNÍ

CHEMICKÉ PROCESY V NAŠEM MOZKU

Jak rozzlobený výrok otce ovlivní chemické pochody v mozku dítěte? Slova plná zloby věstí možné nebezpečí a odvržení. Mnohé napoví i tón hlasu a výraz obličeje. Osa hypotalamus-frontální kůra v mozku dítěte zareaguje tím, že začne všem ostatním systémům vysílat příkaz k zvýšené ostražitosti prostřednictvím svých chemických poslů. Informace obsažená v tomto příkazu je tím, co nastartovává chemické změny v mozku dítěte. Hypotalamus dá vzápětí endokrinním žlázám pokyn k uvolnění katecholaminů, které zrychlí srdeční tep a zvýší krevní průtok. Obecně platí, že signál putuje z frontální kůry zpracovávající vjemy (sluchové, zrakové atd.) a dalších kortikálních struktur přes hypotalamus do nadledvinek a odsud k neuronům sympatické větve autonomního nervového systému, která zajišťuje reakci „útok nebo útěk“ při ohrožení.

Součástí tohoto procesu může být také zvýšená sekrece serotoninu, zadržujícího příval emocí. Změny vyvolané vážnými traumaty ve velmi raném věku mohou trvale vychýlit základní fyziologické hodnoty. Strach z otce tak může vést k trvalému zvýšení hladin stresových hormonů u dítěte. Frontální oblast prostřednictvím prodloužené míchy v mozkovém kmeni ovlivňuje činnost srdce a plic. Mozkový kmen zase udržuje frontální kůru aktivní a bdělou, aby byla schopná reagovat na podněty. Pokud je mozkový kmen vinou raného traumatu, zvláště porodního, hyperaktivní, některé oblasti frontální kůry, limbického systému i mozkového kmene mohou reagovat nepřiměřeně. Výsledkem je chování, jež nazýváme „hysterií“. Na otázku „Z čeho jsi tak rozrušený?“ pak přichází odpověď „Nevím.“ My už ale víme proč.

Frontální kůra je po celý život nejtvárnější částí mozku. Člověk, který je odříznutý od svého vnitřního, cítícího já, může snáze podléhat myšlenkám druhých, dokonce i jejich názorům na něj. Místo aby byl ve spojení s vlastními nižšími mozkovými centry a naslouchal jim, poslouchá jeho kůra mozková centra druhých. Podřizuje se cizím názorům.

Když rodič svým jednáním dává dítěti najevo něhu, mozek dítěte zaplavují opioidy, které v těle navozují pocit pohody. Mnohé z mých pacientů slýchám volat: „Ukaž mi, že mě chceš, mami!“ I u pokusných zvířat vlídné zacházení těsně po narození zvyšuje v krvi mláďat hladiny látek potlačujících úzkost, jako je serotonin. Toto zvýšení je trvalé, takže jedinec je i v pozdějším životě vybaven odpovídajícími mechanismy k zvládání nepříznivých okolností a stresu.

Pokud se otec svého dítěte nedotýká, je netrpělivý a zlostný a vyžaduje od dvouletého batolete bezvýhradnou poslušnost, neurony frontální kůry dítěte budou strádat... ještě dlouho poté. Objetí a polibky v těchto kritických obdobích podporují růst kortikálních neuronů a jejich správné propojení s dalšími neurony. Polibky pomáhají mozku dozrát.

Otec, který nikdy nedává najevo radost z toho, že vidí své dítě, a nikdy nereaguje vlídně na jeho pláč, vtiskuje mozku svého potomka novou podobu. Z každého činu takového rodiče může vyzařovat rozčarování z dítěte, které mu svým příchodem na svět jen zkomplikovalo život. Takové zážitky připravují v mozku dítěte půdu pro pozdější smutek a deprese. Po zbytek život bude usilovat o otcovo uznání – marně. Pocit, že je nechtěné a nemilované, vnímá dítě dlouho předtím, než může vůbec chápat, co ta slova znamenají. A co s tím může dělat? Nic. Jeho mozek vyhlásí stav pohotovosti. Později, je-li i matka chladná a nevlídná, může dcera hledat lásku u jiných žen. Nebo bude vyhledávat muže, které nevzrušuje, aby se jim mohla snažit zalíbit. Kdo by vydržel žít v takové konstelaci, kdy je zcela závislý na lidech, kteří ho nemilují? A kvůli ranému traumatu a jeho dopadu na frontální kůru neumí navíc takový člověk sebe a své touhy ovládat. Okamžitě podle nich jedná.

V dospělosti nicméně dochází k obratu, protože dítě nyní může svým rodičům pomáhat: může se o ně starat, věnovat jim pozornost, zastávat jejich práci, krátce řečeno, nebýt závislým dítětem. A proč to dělá? Protože jeho potřeba přijetí nikdy nevyhasne a touží být naplněna. Teď ho stárnoucí rodiče nejen chtějí, ale dokonce i potřebují – role se obrátila a deprivovaní rodiče mají to, po čem celý život toužili. Jak se může starat o dítě matka, které je sama dítětem s dětskými potřebami?

Frontální kůra tvoří 30 % veškeré mozkové kůry. A je-li mozková kůra oslabená, snáze podléhá pudům. Když manžel opustí svou těhotnou ženu, protože nechce dítě, bude tato žena nejspíš trpět depresí a úzkostí. Strach z toho, že musí vychovávat dítě sama, vyvolá v jejím těle zvýšenou tvorbu stresových hormonů, a tato změna chemické a hormonální rovnováhy se nakonec projeví i v systému plodu. Matka, jejíž chronická úzkost pramení z neutěšeného dětství, bude mít samozřejmě hladinu hormonů zvýšenou i bez jakéhokoliv aktuálního spouštěče.

Hyperaktivní matka, která neumí uklidnit sebe ani své dítě kvůli něčemu, co sama prožila v prvních měsících nebo letech svého života, poškozuje mozkovou kůru svého dítěte neúmyslně už jen tím, jak se chová. Můžeme jí říkat, ať drží své dítě ohleduplně? Ano, ale nemůžeme jí nařídit, aby je držela s láskou – to je věc přirozené komunikace. I kdyby matka svému dítěti nikdy neřekla, že ho miluje, stačí, když o ně bude s láskou pečovat a často je objímat a líbat, a dítě pozná, že je milováno.

Počet synaptických spojů v mozkové kůře nepřetržitě narůstá až do věku dvou let, kdy dosáhne vrcholu. Pak začíná darwinovský proces zvaný „pruning“, při němž nepotřebné spoje vyhasínají a zůstávají jen ty, které potřebujeme a používáme. Závažné trauma narušuje synaptický růst a v konečném důsledku snižuje intelektuální schopnosti – vytváří intelektuální deficit. To se může projevovat neohrabaností, špatnou koordinací, špatnou prostorovou orientací a celou plejádou dalších problémů způsobených dysfunkcemi v mozkové kůře.

Nejnovější výzkumy vesměs potvrzují, že rodičovská péče v raném období má na pozdější život zásadní vliv. Děti, které v raném věku nezažily objímání a laskání, mají abnormálně vysoké hladiny stresových hormonů. K tomuto závěru dospěla studie zkoumající rumunské sirotky. Stresové hormony mohou narušit růst a vývoj mozku. Na sjezdu Společnosti pro neurologické vědy (Society for Neuroscience) v New Orleans roku 1997 Michael Meaney z výzkumného centra Douglasovy kliniky v Montrealu podal zprávu o tom, že hladina stresových hormonů v krvi mláďat zůstává nízká, je-li nablízku jejich matka. Jakýkoliv dotek věnovaný zvířeti, dokonce i vyčesávání srsti kartáčem, vrací hladiny stresových hormonů zvýšené ranou mateřskou deprivací na běžné hodnoty. Moji pacienti poznamenaní dotykovou deprivací při terapii znovuprožívají chvíle, kdy jim např. otec vlídně položil ruku na rameno. Byl to pro ně magický okamžik.

„Už jste dnes objali své dítě (svého psa)?“ ptá se oblíbená nálepka na auto. Láskyplné objetí nejenže vydá za 25 miligramů Prozacu (serotoninu), ono má na systém dítěte úplně stejné účinky. Osamělým, do sebe uzavřeným pacientům doporučujeme, aby si pořídili domácího mazlíčka. Je to první krok k tomu, aby se naučili přijímat lásku. Jednou za čas potřebují někoho nebo něco obejmout. A pes jim za to olízne ruku. Neřekne: „Mám tě rád,“ ale dá to jasně najevo.

Doteky a laskání mají v raném věku zásadní význam. Doteky podněcují tvorbu prekurzorů – stavebních látek – našich vnitřních uklidňujících prostředků, jako je serotonin.[9] Tím nás posilují proti pozdějším těžkostem. Jedním z důsledků nedostatku doteků ve velmi raném věku je oslabení represivního systému, který zadržuje strach ležící hluboko v centrálním nervovém systému – v locus coeruleus mozkového kmene, kam se ukládá hrůza. Studie provedená Smythem a dalšími zjistila u zvířat, kterým byla v raném věku věnována péče, dlouhodobý dopad na tvorbu prekurzorů serotoninu. U dospělých jedinců, s nimiž bylo manipulováno mimo toto kritické období, k ničemu takovému nedošlo.[10]

Dlouhodobé následky raného stresu na pozdější vývoj podrobně dokumentuje farmakolog David Peters.[11] Při pokusech se zvířecími plody stres matky týden až dva před vrhem negativně poznamenal tvorbu serotoninu u jejího potomstva. Peters zjistil, že stres narušuje pozdější vývoj hlavních tlumivých neuronů a oslabuje synaptické spoje. Z čehož jasně vyplývá, že stav matky během těhotenství může jejího potomka poznamenat na zbytek života.[12] Práce M. J. Meanyho rovněž ukazuje, jak události ve velmi raném věku ovlivňují vývoj mozku, zvláště předního. V rámci jeho studie byla krysím mláďatům věnována péče po dobu prvních jednadvaceti dnů po narození. V pozdějším životě vykazovala tato zvířata nižší hladiny stresových hormonů v reakci na vnější stresové podněty, a když stresová situace pominula, jejich stav se rychleji vracel k normálu. Autor zdůrazňuje, že organismus krys si toto nastavení udržel až do konce života.[13]

PŘEPIS TERAPEUTICKÉHO SEZENÍ

Následující text je přepisem terapeutického sezení spacientkou jménem Mary[14]. Tam, kde je vzávorce uvedeno „pláče“, je často míněn velmi hluboký, infantilní pláč podobný nářku nemluvněte. Pak pacientka vyjde zpocitů ahovoří otom, co si uvědomila. Čtenář si možná bude klást otázku: Jak to, že terapeut mluví tak málo? Sedmnáct let jsem praktikoval terapii vhledem, při níž jsem nešetřil slovy. Primární terapie vyžaduje jen velmi málo terapeutické intervence. Za dvouhodinové sezení toho obvykle nenamluvím víc než dva odstavce. Oto přesnější avýstižnější však musejí být má slova. Terapeut se dostává ke slovu až na závěr sezení při tzv. post-sezení, kdy spacientem rozebírá jeho poznatky asnaží se je propojit svhledy zpředchozích sezení. Oba se také snaží najít spojitosti mezi pocity prožitými při sezení apacientovým současným životem. Post-sezení je čas na integraci.

Terapeutka: Pověz mi, jak se cítíš?

Mary: No, jsem unavená, moc jsem toho nenaspala.

Jak to?

Pořád jsem si vhlavě promítala různé možnosti. Byla jsem nervózní anemohla jsem vypnout. Dneska ráno jsem si uvědomila, že dýchám hrozně mělce. Cítila jsem, co dělá moje tělo – že prostě málo dýchám.

Ta únava, kterou cítíš, je jen tělesná?

Cítím, že bych nejradši usnula co nejhlubším spánkem. Cítím, že se mi nechce nad ničím moc uvažovat. Nechce se mi oničem hloubat. Nejradši bych se odřízla od všech podnětů. Vůbec nevím, jak se dostanu ke svým pocitům, protože se vůbec nemůžu soustředit.

Tahle tělesná únava je utebe běžný stav nebo myslíš, že stebou není něco vpořádku?

Myslím si, že usínám proto, abych vypnula. Že je to pro mě způsob, jak... se zastavit, když jsem přetažená. Takže ano, tenhle pocit je pro mě normální stav. Jako by moje tělo chtělo dostat do toho stavu blaženosti. Adostává se do něj, nebo se oto pokouší, pomocí spánku.

Cítíš se přetažená?

Ano, cítím, že se vmém životě děje spousta věcí. Spousta věcí, kterým musím věnovat pozornost.

Chceš otom mluvit?

Nejhorší... nejhorší je asi to, že si nevím rady sotcem svých dětí. Hází mi klacky pod nohy. To, že se nemůžu rozhodnout, jestli od něj mám odejít, apocity, které ztoho mám.

Můžeš být konkrétnější? Jaké pocity to vtobě vyvolává?

Vyvolává to ve mně pocit, že musím být zlá. Ajá jsem nerada zlá. Mám pocit, že zbytečně dělám vlny akazím mu život. Ztoho vůbec nemám radost. Musím dělat něco, co nechci. Radši bych, kdyby to šlo hladce, po vzájemné dohodě. Když jsme vyřizovali rozvod, strašně jsem se bála, abych ho něčím nenaštvala, abych ho nerozzuřila, protože jsem se bála, že by mi mohl nějak ublížit. Vím, že to hodně souviselo smým vztahem kmatce. Tu jsem se taky bála rozzlobit, protože by se mi to krutě vymstilo. Když jsem se rozváděla sTedem, samozřejmě jsem si neuvědomovala, že ten silný pocit souvisí stímhle, ale něco ztoho ve mně asi zůstalo. Jako kdyby mi to zamlžovalo mysl. Nemůže mi uškodit, když se vtom budu šťourat? Nepřipadá mi to bezpečné, není to vůbec příjemné. Mám pocit, jako bych se musela procházet někde, kde se mi nelíbí akde bych radši nebyla.

To bude asi ono... jsem vsituaci, ve které nechci být. Která je mi nepříjemná. Stím souvisí to, že musím bojovat. Snažila jsem se ten tlak nevnímat. Jenže vím, že to musím udělat. Apak mě zase mrzí, že to nejde jinak. Vždycky mě to mrzelo. To je neuvěřitelné: teď ti tu říkám, jak moc je mi líto, že to sTedem, že ten náš rozchod nevypadá jinak. Astejný pocit mám ze svého dětství. Celý život lituju, že moje dětství nevypadalo jinak. (Pláč)

Chci jen trochu porozumění. Trochu úcty. Úcty kmému životu. Nechci výhrůžky. Chci podporu. Chci, aby se omě někdo zajímal, aby mi chtěl ulehčit život. (Pláč) Když se teď poslouchám, slyším to samé, co jsem si přála celé dětství. Vím, že moje zkušenost sTedem je tím pokřivená. Mám pocit, že je tvrdý apanovačný aže mi všechno ztěžuje, stejně jako... Prostě jí na mně nezáleželo. (Pláč) Nezajímaly ji moje pocity. (Usedavý pláč) Bylo jí jedno, co to se mnou dělá. Vůbec na mě nemyslela, nevnímala mě jako člověka, jako lidskou bytost. Nezáleželo jí na mně. Nezáleželo jí na mně. (Pláč)

Vzpomínáš si na nějakou konkrétní příhodu?

Ano, pár mi jich utkvělo, ztěch, co mě nejvíc ranily. Jednou... mohlo mi být tak šest anechtěla jsem... Bylo to na Štědrý večer, na Štědrý večer, ano. Amatka udělala kvečeři játra, akdyž jsme pak seděly ustolu ajá je ochutnala, vůbec mi nechutnala. Ají to bylo úplně jedno. Musela jsem je dojíst. Ikdyž mi nechutnala tak moc, že se mi zvedal žaludek. Ale na tom jako by vůbec nezáleželo, vůbec na tom nezáleželo. (Pláč)

Co bylo dál?

Nutila mě tam sedět, dokud to nesním. Ikdyž se mi zvedal žaludek, ikdyž jsem to jíst nechtěla. Ona to uvařila, tak jsem to musela sníst. Apak mi začala vyhrožovat, že jestli to nedojím, půjdu rovnou spát anebudu si moct rozbalit dárky. Azačala sklízet ze stolu. Ale mně to jídlo prostě nechutnalo! Hnusilo se mi! Nechtěla jsem ho jíst! Nebylo dobré! Nedokázala jsem ho dojíst. Atak jsem šla sbrekem spát. Nikdo se mnou necítil, nikdo mě nevnímal. Své vlastí dceři bych tohle nikdy neudělala. Nikdy! Atakových dnů byla spousta, kdy jsem šla sbrekem spát. Nikoho nezajímaly moje pocity. Nikdo omě neměl starost, nikomu nezáleželo na tom, co cítím. Bylo jim to jedno.

(Pláč) Neudělala jsem nic zlého, neudělala jsem nic špatného, jenom mi nechutnalo to jídlo. Nedělala jsem ti to naschvál. (Silnější vzlyky) Nechtěla jsem zlobit nebo provokovat, jenom mi to vůbec nechutnalo. Chtěla jsem, abys to pochopila. Chtěla jsem, abys mi řekla... aby ses mě zeptala: „Tobě to opravdu nechutná?“ Chtěla jsem, abys pochopila, co cítím – že mi to nechutná, že se mi ztoho dělá špatně – aabys řekla, že nevadí, že to nedojím. Že ti víc záleží na mně než na tom, jestli sním kus jater. Chtěla jsem, abys pochopila, že mi nechutnají, atřeba pro mě zkusila najít něco jiného kjídlu. Ale tys byla nekompromisní. Nutilas mě jíst to nechutné jídlo. (Zpět kdospělému pláči) Chtěla jsem, abys mě slyšela. Chtěla jsem, abys mě poslouchala. Chtěla jsem, aby ti víc záleželo na mých pocitech. Chtěla jsem vědět, že jsem pro tebe důležitější než ten kus masa. (Opět jako malé dítě) Prosím, zajímej se oto, co cítím. Prosím, nenuť mě dělat něco, co dělat nechci, co mi nedělá dobře. Prosím, zajímej se omě aomoje pocity. (Usedavě dětsky pláče patnáct minut)

(Pacientka leží na podložce ve zvukotěsné místnosti ahovoří kterapeutce.) Protože to samé jsem cítila, když jsem byla zneužívaná. Prosím, nenuť mě dělat něco, co dělat nechci. Když někdo ipřesto dělá to, co nechci, můžu se ztoho zbláznit. Moje matka to ale dělala pořád. Prosím, nenuť mě dělat něco, co nechci. Nelíbí se mi to.

Po kom jsi chtěla, aby tě chránil?

Vím určitě, že to tak bylo, dokonce už vděloze. Nezáleželo ti na mně. Nebyla jsem důležitá, nikdo se na mě neohlížel! (Usedavý pláč) Chci, abys věděla, že jsem důležitá! Záleží na mně! Moje pocity jsou důležité. Já jsem důležitá! Achtěla jsem být důležitá! Aty mi to jenom ztěžuješ!

Čím jiným sis ještě prošla?

Umíš to popsat blíž?

Můžu ti říct, jaký jsem měla pocit. Byl to prostěútlum.

Table of Contents

PODĚKOVÁNÍ

ÚVOD

Část I VNITŘNÍ STRUKTURA MOZKU

1 VNITŘNÍ STRUKTURA MOZKU

FRONTÁLNÍ KŮRA A POCITY

LIMBICKÝ SYSTÉM

PŘETÍŽENÍ A UZAVŘENÍ: JAK POTLAČUJEME

HIPOKAMPUS A HYPOTALAMUS

POSLOVÉ MOZKU

2 FRONTÁLNÍ KŮRA

Sídlo intelektu

JAK ROZZLOBENÝ POHLED OVLIVNÍ CHEMICKÉ PROCESY V NAŠEM MOZKU

PŘEPIS TERAPEUTICKÉHO SEZENÍ