ESENCE

BHAGAT

ESENCE

2008

Bhagat: Esence

© Bhagat Johann Zeilhofer 2007

Translation © Prapati Eva Zeilhoferová 2008

Czech edition © MAITREA a.s. Praha 2008

ISBN 80-903761-4-2

ÚVOD

Vzpomeňme si na ten zvláštní pocit, který nás naplní při pohledu do očí novorozeněte. Vidíme tam něco, co jsme už sami ztratili. Jak je možné, že téměř každý člověk ztratí tu jiskru, jasnost, radost a lásku? Při pohledu na dospělé a staré lidi většinou vidíme prázdnotu, frustraci, zklamání, či dokonce hořkost. Jak se to stane?

Dobrou zprávou je, že do tohoto života jsme všichni vstoupili s Esencí, a tu nemůžeme ztratit. Je uvnitř nás, skrytá, jakoby spící, ale je tu. Může se stát, že během vrcholných životních momentů nějaký její aspekt zažijeme. Takový moment pak nechceme pustit, ale přes veškeré snažení je, bohužel, za chvíli ten tam. Ani naší osobnosti není dáno žít v Esenci. Je to totiž právě přítomnost osobnosti, co brání Esenci projevit se.

Abychom se mohli podívat na to, co jsme měli, když jsme přišli na svět, ale později to ztratili, potřebujeme vedení a odvahu. Mohou nám pomoci podívat se na ztrátu, podívat se na „díry“, které zůstaly uvnitř nás po ztrátě kontaktu s Esencí, rozpoznat je a být s nimi. To bývá těžké, hlavně ze začátku. Jakmile však získáme odvahu podívat se, Esence se začne přirozeně v našem životě opět projevovat.

Práce s Esencí vychází ze tří základních kořenů, které společně formují překvapivé poznání. Jsou jimi súfismus, tibetský buddhismus a moderní hlubinná psychologie, především psychologie objektních vztahů. Psychologie a duchovnost nepotřebují být spojovány. Samotná myšlenka jejich integrace by znamenala, že jsou rozděleny, ale ony nejsou. Jsou pouze dvěma stranami téže mince.

Pustíme-li se do hlubšího zkoumání psychologie, nevyhnutelně vstoupíme do sféry duchovní. Stejně tak hlubokým zkoumáním duchovnosti pronikneme do utváření lidské osobnosti, která je jednou z oblastí psychologie.

Příběh Idriese Shaha (Indries Shah, 1924–1996, narozen v Indii, afgánsko-skotského původu; spisovatel, filosof, básník; přiblížil klasické súfijské příběhy západnímu světu; pozn. redakce).

Klempíři, který byl nespravedlivě na doživotí uvězněn, se jednoho dne podařil překvapivý útěk.

Jeho žena vetkala vzor zámku od žaláře do modlitebního praporku, který muž používal pětkrát denně při modlení. Když si uvědomil, že do praporku je vetkán vzor zámku jeho cely, požádal strážníky o pár kousků nářadí, aby mohl vytvářet drobné umělecké kousky, po jejichž prodeji by strážníci dostali podíl ze zisku. Zároveň s uměleckými kousky vyrobil i klíč a jednoho dne z vězení zmizel.

Tento krátký příběh byl vyprávěn tisícům hledajících, neboť vystihuje velmi jasně naši situaci. Nám všem bylo dáno ego na „doživotí“. Existuje však něco, co se nachází vně osobnosti. Když pochopíme, co to je, co nás drží stísněné ve strádající osobnosti, můžeme začít svou cestu ke svobodě. A svoboda vždy znamená osvobození se z osobnosti. Když pochopíme vzor zámku, který nás drží ve vězení, pomůže nám to nalézt klíč k jeho otevření.

Práce v této knize není omezena žádnou specifickou duchovní cestou. Všechny cesty se nakonec setkají v jednom bodě. Teistické školy či náboženství zdůrazňují přítomnost Boha, z čehož vyplývá nepřítomnost osobnosti. Neteistické školy či náboženství zase zdůrazňují nepřítomnost osobnosti, z čehož opět plyne přítomnost Boha.

Slovo Bůh zde nepoužíváme pro označení osoby, jež stvořila svět a sedí kdesi nahoře nad mraky, ale myslíme tím princip, který tvoří tento vesmír.

NEŽ ZAČNETE ČÍST...

Celá tato kniha je jako prst ukazující na Měsíc. Všechna slova mají jediný smysl: abyste Měsíc uviděli na vlastní oči. Přistupujte k ní tedy tak, jak doporučuje staré zenové přísloví:

Nedívej se na můj prst, dívej se na Měsíc.

V knize se setkáte s básněmi, které často vystihují Bytí jasněji a příměji než cokoli jiného.

Na konci mnoha kapitol najdete otázky, v této práci jim říkáme dotazování, jež můžete sami sobě položit. Jejich smyslem je podpořit vás při rozlišování falešného od pravdivého a také pomoci vám podívat se sami na sebe. Nejsou to obyčejné otázky, na které se dá odpovědět z hlavy použitím vědomostí. Odpověď se nedá vymyslet použitím intelektu, tak jak jsme běžně zvyklí. Tato forma dotazování umožňuje otevření pohledu do vašeho nitra a nácvik pozornosti s otevřeným koncem, bez očekávání výsledku. Při zodpovídání nespěchejte, nechte do sebe otázky pomalu vstoupit a čekejte na odpověď, která přijde zevnitř vás, bez hodnocení.

V knize se občas objevují slova, která jsou specifická pro práci s Esencí a v češtině mohou znít neobvykle. Pro snazší porozumění je zde uvádíme i v původním znění.

Díra [the hole] – výraz převzatý od Almaase, z jehož práce s Esencí autor při psaní knihy čerpal,

dělání, někdy překládáno jako činnost [doing] – veškerá fyzická a mentální aktivita,

pustit, opustit [to let go],

dovolit si prostor [to allow space],

vnitřní klid [peace],

podmínění [conditioning] – vše, co jsme se naučili, převzali od rodičů, učitelů, společnosti, náboženství; označuje se také slovem vtisk [imprint],

splynutí [merging] – stav, ve kterém prožíváme spojení, jednotu s druhým člověkem nebo s přírodou,

ego [ego] – obraz sebe sama vytvořený myslí; zahrnuje jasně dané hranice toho, co jsem „já“ a co nejsem „já“,

osobnost ega [ego personality] – výraz, který zdůrazňuje, že osobnost vychází, žije z ega,

superego [superego] – část ega, kde jsou uloženy hodnoty a přesvědčení převzaté od rodičů a společnosti,

vnitřní soudce [inner judge] – podoba, v jaké se projevuje superego, nástroj superega,

duchovnost [spirituality] – někdy se překládá jako spiritualita,

dotazování, někdy překládáno jako zkoumání [inquiry],

existence [existence] – slovo Existence vyjadřuje základní životní hybnou sílu, jež prostupuje celým vesmírem; někteří ji nazývají Bohem (nemyslíme tím Boha jako osobu, ale energii),

existenciální situace [existential situation] – chvíle,kdy se setkáváme s hlubokou životní pravdou;může se týkat nás samotných nebo Existence.

ESENCE

Chcete vědět, co je to Esence? Podívejte se do očí novorozeného dítěte. Popsat Esenci slovy není tak jednoduché, ačkoliv sama osobě není nijak komplikovaná. Spatříte ji zřetelně, když otevřete oči. Uvidíte ji jako jasný, hluboký, otevřený prostor, vněmž není ego se svými projevy, jako jsou projekce, předstírání aočekávání. Je tu jen přítomnost, plná něčeho krásného – ato nazýváme Esence. Při pohledu na novorozeně vidíme něco ze samotného zdroje života, který ještě není zpochybněn naší osobností. Je to ryzí, neposkvrněný prostor. Jinými slovy, vtěchto očích můžete vidět Boha. To je také důvod, proč se lidé na novorozené děti tak rádi dívají. Pro mnohé jsou to jediné momenty setkání sEsencí. Chvíle, kdy přinejmenším vidí, že Esence existuje. Malé děti připomínají lidem to, na co oni sami zapomněli, anebo to ztratili. Esence je přítomna neustále. Ale my jsme zvyklí vidět jen povrch věcí, atak ji snadno přehlédneme.

Tuto situaci dobře zobrazuje jeden starý súfijský příběh.

Mullah Nasruddin se stal pašerákem. Pohraniční stráž to věděla, aproto ho vždy, když se svými osly naloženými zbožím překračoval hranice, důkladně kontrolovala. Přestože otevřeli všechny bedny aprohledali pytle, nic hodnotného nenašli. Věděli, že úspěšně pašuje, ale itak ho museli přes hranice pustit. Na to, co hledali, se celou tu dobu dívali vlastníma očima. Nasruddin pašoval osly.

Příběh vystihuje naši situaci lépe než dlouhé vysvětlování. Když se narodíme, přicházíme na svět sryzí Esencí, jsme čistou Esencí. Náš příchod na svět je projevem jednoty všeho Bytí. Novorozené dítě si však není vědomo samo sebe, nemůže si tedy ani uvědomovat svou Esenci. Je tu intenzivní přítomnost, ale neexistuje žádné uvědomění si této přítomnosti. Na základě opakovaných interakcí srodiči, především smatkou (či sosobou zastupující matku) se vdítěti pomalu utváří osobnost. Tento proces končí kolem věku 36–40 měsíců.

Je důležité si uvědomit, že při fyzickém porodu ještě nezačíná vývoj psychiky. Novorozeně si není vědomo oddělení, žije vsymbióze, vúplném splynutí se životem a– přirozeně – nejvíce smatkou. Osobnost se pomalu rozvíjí aprochází dvěma paralelními procesy: oddělováním, neboli neztotožňováním sesdruhým aindividualizací, bytím sama sebou. Malé dítě si uvědomuje jen to, co mu zrcadlí jeho rodiče. To znamená, že osobnost rodičů se stává základem osobnosti dítěte. Ktomuto vývoji dochází vzájemným působením srodiči, především smatkou, která je pro dítě základním objektem lásky. To, co matka zrcadlí, si dítě pomalu začíná uvědomovat, ato, co matka nemůže zrcadlit, dítě pomalu zapomíná. Můžeme tedy říci, že na úrovni psychiky porod končí ve věku 36–40 měsíců. Jelikož většina rodičů už nemá kontakt se svou Esencí, nemohou ji ani svému dítěti zrcadlit, ato pak zapomíná na nejvzácnější věc, se kterou přišlo na tento svět. Co zůstává, jsou děsivé díry.

Dítě není schopno rozlišit, co patří jemu aco druhým, atak považuje pocity matky za své vlastní. Ktomu patří ivšechny matčiny soudy osobě samé iookolí, všechny strachy, všechny projekce atd. Ve věku 36–40 měsíců se dokončuje proces individualizace, dítě si jasně uvědomuje jedinečnost své osoby aje schopné rozlišit své pocity od pocitů ostatních. Vtéto době jsou však už všechny matčiny pocity, strachy apřesvědčení podstatnou součástí jeho osobnosti atento fakt mu znemožňuje uvědomit si, kdo je. Vidíme sami sebe očima druhého, především očima své matky. Znamená to, že se obraz sebe sama začínáztotožňovat segem. Naše osobnost je mentálním výtvorem, založeným na vjemech, úsudcích ačinech jiných lidí. To nové, co se ktěmto vjemům hodí, je podpořeno, co se nehodí, je vyloučeno či potlačeno. Vevěku, kdy bychom si mohli tyto mechanismy uvědomit, vnás už obvykle probíhají na podvědomé úrovni. Následkem celého procesu se považujeme za někoho, kým vůbec nejsme. Své pravé podstaty si nejsme vědomi. Místo abychom byli ve své Esenci, vyvineme si náhražky, masky ahry, které nás mají uklidnit akterými chceme ostatní přimět, aby nám dávali lásku, podporu asměr, jež nám chybějí uvnitř nás samých. Téměř každý čin dospělého člověka pramení znevědomé touhy zaplnit tyto díry, či na ně zapomenout.

Podstatu Esence můžeme přiblížit ijiným způsobem – můžeme ji přirovnat ke světlu. Světlo samotné nevidíme, ale můžeme díky němu vidět jiné věci. Když se díváme na nějaký předmět, obvykle si neuvědomujeme světlo, které nám to umožňuje. Pokud je světlo rozloženo do spektra, můžeme vidět jeho jednotlivé barevné složky – barvy duhy. Podíváme-li se tímto způsobem na lidskou bytost, můžeme říct, že světlo naší Bytosti se projevuje jako duha esenciálních kvalit. Takovými kvalitami jsou klid, radost, síla, láska, pocit spojení svesmírem, vědomí jeho podpory avedení adalší.

Esence ajejí aspekty jsou něco jiného než pocity aenergie. Pocity vznikají vnašem nervovém systému. Esence však nevzniká uvnitř nás, je prostě jen přítomna, ato itehdy, když na ni zapomeneme. Esence je velmi jemná substance. Může se projevit, přestaneme-li se ztotožňovat segem ajeho psychologickými strukturami azároveň máme-li dostatečnou odvahu dovolit si prostor. Esence potřebuje prostor ktomu, aby se mohla projevit. Apřesně tento prostor je blokován naší identifikací segem. Struktura naší osobnosti není nic jiného než ochrana před prostorem. Ego nám brání být vjednotě scelkem. Zjednodušeně řečeno, člověk si postaví hradbu se slovy: „Tohle jsem já ato, co je venku, nejsem já.” Ohraničení nám pomáhá najít identitu: „Já jsem ‚to‘ uvnitř hradby.“ Zapomínáme přitom, že sami sebe zavíráme do vězení. Uzavíráme se tolika možnostem, ohraničujeme se vmalém kousku zahrady aochuzujeme se tak omožnost prozkoumat celou zemi. To neznámé za hradbou nám dokonce nahání strach. Proto mnoho lidí zažije Esenci jen velmi zřídka, anebo vůbec nikdy. Osobnost ega potřebuje ztotožnění, jinak by doslova roztála jako sníh na slunci. Osobnost ega se tedy přirozeně Esence bojí, protože spojení sEsencí znamená smrt naší obvyklé identity.

Osvícení Mistři znovu aznovu zdůrazňovali, že skutečný život začíná až po té, co se přestaneme ztotožňovat sosobností ega, kdy nebudeme chtít dál setrvávat za plotem své malé zahrady. Když se někomu podaří vyjít ven za hranice své hradby, je to doslova znovuzrození. To je také důvod, proč Mistři dávají svým žákům nová jména. Nebylo by správné nazývat novou bytost jménem, které patřilo starému ztotožnění se segem.

George Gurdjieff (1866–1949; mystik arménského původu; pozn. redakce) vyjádřil rozdíl mezi ztotožněním se segem apravou podstatou velmi jasně:

„Musíme pochopit, že člověk obsahuje dvě části: Esenci aosobnost. To včlověku, co je mu vlastní, je Esence, to, co mu není vlastní, co pochází zvenčí, je osobnost. Je to něco naučeného, něco převzatého. Jsou to všechny stopy vnějších vjemů uložené do naší paměti ado pocitů, všechna slova apohyby, které jsme se naučili, ataké pocity vzniklé imitací. To vše není naše vlastní, je to osobnost…“

To znamená, že jako dospělí lidé se nacházíme vnelehké situaci. Nevíme vlastně, kdo jsme. Neustále děláme to či ono, něco začínáme, něcoměníme, ale kdo tohle všechno dělá? Odkud pocházejí naše motivy astruktury myšlení? Jak bychom mohli rozlišit mezi tím, sčím jsme přišli, atím, co jsme přijali zvenku, když si na tu dobu vědomě nevzpomínáme?

Osho ve třetí kapitole knihy Buď tichý avěz (Be still and know) říká:

„Celá osobnost je falešná. Uvnitř je Esence, která není falešná. Esenci si přinášíte při svém zrození, je tu odjakživa.

Kdosi se zeptal Ježíše: ‚Víš něco oAbrahámovi?‘ AJežíš odpověděl: ‚Dávno před tím, než byl Abrahám, Já jsem.‘

Toto absurdní tvrzení nese hluboký význam. Abrahám byl na zemi téměř 3000 let před Ježíšem, apřesto Ježíš tvrdí: ‚Dávno před tím, než byl Abrahám, Já jsem.‘ Mluví oEsenci. Nemluví oJežíšovi, ale oKristu. Mluví ověčném. Nemluví oosobním, ale ovesmírném.

Lidé Zenu říkají, že než se staneš osvíceným, měl bys nejprve poznat svou tvář zdoby před narozením svého otce. Co je tou původní tváří? Měl jsi ji už před narozením svého otce abudeš ji mít znovu po smrti svého těla, až ztebe nezbyde nic než popel.

Co je tou původní tváří? Esence, jinými slovy duše, pravá podstata, pravé Já. Všechna ta slova vyjadřují jediné: rodíš se jako čistá Esence.“

Na počátku je jen jedna cesta. Musíme se podívat, vjakém prostředí jsme vyrůstali. Jaká jsou podmínění našich rodičů, především matky. Podívejme se na její chování, strachy, postoje, přesvědčení, sny, její skryté touhy, zklamání atd. Pak budeme moci rozeznat její osobnost, aaž ji uvidíme, budeme si moci uvědomit, že to vše nám ona zrcadlila. Není to naše vlastní. Pomalu, jako když loupeme slupky cibule, vidíme vrstvu po vrstvě – tohle není moje, tamto ne, to také ne, až dosáhneme jádra našeho Bytí, jež není podmíněno vnějším světem. Tento proces je intenzivní prací nanaší osobnosti. Vjistém bodě se začnou uvolňovat silné emoce, což je dobré, neboť potlačené, nevyjádřené emoce hledajícímu často znemožňují jasně vidět objektivní realitu, která je za nimi skrytá. Na konci přichází ta nejcennější odměna – opětovné spojení stím, kým skutečně jsme, sobjektivní realitou, sEsencí. Esenci pak vidíme jako duhu vnekonečném tanci. Teď se můžeme procházet po celém světě, nejsme už vzajetí vlastní hradby.

Když se díváme na osobnost svých rodičů adalších předků, je důležité dělat to spochopením asoucitem, bez kritizování asouzení. Ioni byli na stejné lodi jako jsme teď my. Také se narodili sEsencí, ale kolem nebyl nikdo, kdo by jim ji zrcadlil. Ztratili sní kontakt amísto ní nesli životem „díry“. Při širším pohledu vidíme, že naše osobnost vychází zosobností lidí žijících několik století před námi. To je také důvod, proč je tak obtížné něco vnás nebo ve společnosti změnit. Naše osobnosti pocházejí zminulosti, proto nereagují adekvátně na přítomnost.

Súfíjci se domnívají, že Esence je jedna, ale projevuje se vrůzných kvalitách či aspektech. Tyto kvality, jež jsou součástí naší hluboké přirozenosti anašeho bytí, můžeme zažít, pokud se přestaneme ztotožňovat se svou osobností. Osobností myslíme hranice vjinakprázdném prostoru. Tento prostor, běžně blokovaný ztotožněním se sosobností, se uvolní amy ho můžeme vnímat sprožitkem odevzdání. Zpočátku není snadné prožít Esenci přímo, ale je možné si všimnout jejích jednotlivých aspektů. Súfijská tradice pojmenovává nejdůležitější aspekty Esence slovem Lataif. Jsou jimi Radost, Síla, Láska, Vůle aPravda. Existují také další aspekty, které se projevují na pozadí hlavních, výše zmíněných, ale my se vknize zaměříme na těchto pět nejdůležitějších.

Prvním aspektem Esence, který se projeví vnašem životě, je Láska, jinými slovy splynutí. Téměř celý první rok života je naplněn kvalitou lásky. Splynutím myslíme stav jednoty, rozpouštění se jednoho vdruhém, otevřenost kpropojení sdruhými, spřírodou.

Krátce před dovršením jednoho roku se objeví něco úplně nového – Síla. Síla je kvalita, která nám přináší počátky nezávislosti. Pomalu se začínáme sami pohybovat aobjevovat svět. Je to období pohybu, akce, živosti azvědavosti prozkoumávat vše nové. Síla dodává našemu konání energii. Na existenciální úrovni se zkušenosti splynutí asíly spontánně prolínají. Obojí knašemu bytí náleží anepůsobí konflikt. Na úrovni osobnosti se ale síla se splynutím dostávají do střetu. Dovolíme-li, aby naše síla rostla, začneme se vzdalovat matce. Aztráta symbiózy smatkou znamená ztrátu bezpečí, podpory, výživy, radosti aztrátu společnosti. Síla je základem procesu individualizace. Abychom se vyhnuli ztrátě matky, lpíme na ní avytváříme tzv. negativní splynutí. Negativní splynutí nastává, když se dítě snaží přitahovat pozornost tím, že se předvádí, je příliš hlasité, ničí věci apodobně. Negativní matka je lepší než žádná matka. Nemít matku je pro malé dítě stejné jako zemřít. Připustit splynutí na úrovni osobnosti znamená, že ztrácíme sílu, živost amožnost být sami sebou.

Osobnost se tedy nachází vsituaci, kdy tak jako tak něco ztrácí. Většina lidí řeší tento vnitřní konflikt kompromisem. Najdou si místo někde uprostřed, kde mají trochu splynutí atrochu síly. Snažíme se tak vyhnout příliš velké ztrátě avymezujeme tím sami sobě úzký prostor uprostřed. Ale tak si nedovolíme naplno prožít ani splynutí, ani sílu. Nevíme pak, jaké tyto kvality opravdu jsou. Když nedovolíme těmto prvním aspektům Esence, aby se plně projevily vnašem životě, bude pro nás téměř nemožné rozpoznat azažít další aspekty, které se objeví později. Všechny jsou totiž spolu propojeny avzájemně se obohacují.

Síla bez lásky by se mohla stát tvrdou achladnou. Láska bez síly zase chabou, nemohoucí. Síla bez vůle by byla jako oheň vkupce sena. Pravda bez radosti by byla mrtvá. Je nemožné je oddělit. Barvy duhy se také nedají oddělit. Buď se projevují společně, nebo vůbec.

Malé dítě je vkontaktu sEsencí asjejími aspekty, většina rodičů však ne. To je pro dítě velmi obtížná abolestná situace. Tomu nejvzácnějšímu vněm, tomu, co je vjednotě sExistencí, není věnována žádná pozornost. Místo toho se dítě setkává slidmi žijícími zega, zosobnosti, ne zEsence. Takoví lidé jsou plní napětí, strachu asoudů. Tyto soudy malé dítě otravují jako jed, nedokáže je rozlišit od Esence, která je mu sice vlastní, ale toho si ono není ještě vědomo. Dítě ještě neumí rozlišovat. Když je jakkoli souzeno, znamená to pro něj: „Jsi špatný.“ Dítě, přestože žije vEsenci, se cítí špatně amá pocit, že by mělo být jiné. Tyto pocity vněm vzbuzuje člověk, který kontakt sEsencí už ztratil. Je to tak absurdní asmutné, že někdo, kdo už dávno ztratil spojení sEsencí, říká dítěti, přestože ono vtomto spojení stále je: „Měl bys být jiný,“ avzbuzuje vněm pocit, že se cítí tak špatně. Bohužel se to děje všude kolem už dlouhé věky. Astalo se to inám. Kdykoli ztratíme, co nám náleží, nebo na to zapomeneme, zůstane po tom doslova „díra“. Takové díry bolí, bolí moc ajsou děsivé. My se je pak snažíme něčím zaplnit, abychom necítili bolest. Jako „výplň“ používáme jídlo, sex, úspěch, peníze, přátele, sport, zábavu, knihy, hudbu, umění, dobrodružství, společenské aktivity apodobně. Ale ani jedna ztakových strategií nám nedá to, co potřebujeme. Všechno to jsou aktivity ega aego nemůže být vkontaktu sEsencí. Na chvíli pocítíme úlevu, díra je něčím zaplněná. Zanedlouho si uvědomíme, že díra je tam stále, ahledáme další výplň. Mnoho lidí tak stráví celý život útěkem od svých děr. Pochopíme-li tento mechanismus, díry se mohou stát dveřmi kopětovnému spojení sEsencí. Jsou totiž přesně na místě esenciálních aspektů. Pokud najdeme odvahu setkat se sdírou tváří vtvář aprožít ztrátu, ke které došlo, jsme už velmi blízko novému spojení sEsencí. Odírách ajejich významu budu ještě mluvit později vsamostatné kapitole.

Nyní bych chtěl krátce představit hlavní aspekty Esence. Sluneční světlo člověk nemůže vidět přímo, ale pokud je rozloženo skleněným hranolem nebo kapkami deště, stává se viditelným vpodobě barevné duhy. Stejně tak většina lidí nevidí ani necítí Esenci, ale může vnímat její různé kvality, energie. Ať už je to jakákoli kvalita, kterou vidíme či zažíváme, je to vždy projev Esence samé, ato vurčité podobě, vurčitém tvaru avurčitém okamžiku.

Láska se nejprve projevuje jako splynutí, rozpouštění se vdruhém nebo vExistenci. Je to jemné plynutí vsoucitu, vlaskavosti, empatii, něžnosti. Láska nám umožňuje uslyšet volání Existence. Vpřítomnosti lásky zažíváme oddanost avděčnost. Témata, která patří do oblasti lásky, jsou: izolace auzavírání se do sebe, abychom nebyli znovu zraňováni, sebelítost, vyhýbání se samotě, abychom nemuseli cítit bolest.

Síla se projevuje schopností být sám sebou, být jedinečnou bytostí. Dovoluje nám stát ve své vlastní energii. Vnímáme ji jako živost, sexuální vášeň, odvahu překročit hranice avydat se do neznámého. Témata spadající do oblasti síly jsou: negativní splynutí smatkou astrach ze své vlastní síly.

Vůle se projevuje ochotou cítit, prožívat azůstat věrný své cestě. Vůle nám dodává vnitřní podporu adůvěru vsebe sama avExistenci. Témata ke zpracování voblasti vůle jsou: úsilí, pocit, že se musíme životem prokousávat, strach ze slabosti anedůvěra.

Vnitřní klid se projevuje jako ticho, pravda, přítomnost, jasnost, síla adůstojnost. Témata, která souvisejí soblastí klidu, jsou: strach ze smrti azpouštění starého, vnitřní nenávist adestruktivita, revoltující nemilované dítě.

Radost se projevuje žitím voslavě, obohacuje život ohravost ahumor. Srdce září jako slunce avytváří pocit lehkosti. Témata ke zpracování voblasti radosti jsou: pocity viny, potlačené touhy astrach zesamoty.

Dalšími aspekty Esence jsou Vědění, Jasnost, Zaměřenost, Inteligence, Osobitost aPravda.

Aspekty Esence jsou základními stavy, které je možno cítit. Mají určitou strukturu, jsou studené či teplé aobíhají vnašem těle. Každý aspekt se projevuje vnaší psychice. První podmínkou kprožití těchto stavů je vnímavost kpocitům vnašem těle. Je třeba procítit vše, co se vtěle děje avědomě učinit tělo svým domovem. To není možné, když zůstaneme na mentální úrovni. Esence se projevuje vtěle, ne vintelektu. Samozřejmě se nedá omezit jen tělesnými pocity. Je to přirozený fenomén, který se projevuje jak vtěle, tak vpsychice. Chceme-li se znovu spojit sEsencí, musíme opustit všechny falešné struktury přijaté zvenčí avrátit se ke svému původnímu Bytí. Osobnost založená na egu není schopna zažít Esenci, jakékoli úsilí osobnosti je pouze na překážku. Potřebujeme se uvolnit, oprostit se od usilování, jež nás žene každým dnem našeho života, asoučasně potřebujeme být vkaždém okamžiku bdělí.

Tiše sedět