Učebnice

ájurvédy

I.

UČEBNICE

ÁJURVÉDY

První díl

Základní principy ájurvédy

Vasant Dattatray Lad, M.A.Sc.

Katalogizace v knize – Národní knihovna ČR

Lad, Vasant

UČEBNICE ÁJURVÉDY, 1. díl ,Základní principy / Vasant Lad;

[z anglického originálu ... přeložila Hana Eassey]. -- 1. vyd. v českém jazyce. -- Praha:

Maitrea, 2013 -- 365 s.

Název originálu: Textbook of ayurveda

ISBN 978-80-87249-45-1

615.8(5) * 165.745 * 615.874.2 * 613.2.03 * 613.2

- ájurvéda

- filozofie života

- dietoterapie -- Indie

- zdravá výživa -- Indie

- učebnice

615.8 - Fyzioterapie. Psychoterapie. Alternativní lékařství [14]

37.016 - Učební osnovy. Vyučovací předměty. Učebnice [22]

Vasant Lad

Učebnice ájurvédy I.

Textbook of Ayurveda

Copyright © Vasant Lad, 2002

Translation © Hana Eassey, 2012

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2013

ISBN 978-80-87249-45-1

Věnování

Tuto knihu z celého srdce věnuji své milované ženě Ushe, jež je mi inspirací a oporou ve všech oblastech života.

Předmluva

Indie je zemí velkolepé rozmanitosti a místem, kde archaické struktury, názory a tradice existují vedle  nejmodernějších výtvorů. Nikde jinde než právě v zemi utkané z bohatého přediva takovéto mnohotvárnosti se nemohla před mnoha tisíci lety zrodit ájurvéda. V žádné jiné zemi nemohla vzejít leckdy až matoucí mnohost principů a způsobů praxe, jaká vyrostla z ájurvédských kořenů.

Nepochybně budeme svědky dalšího růstu jak  ájurvédy, tak jejích sesterských nauk, jako jsou jóga, džjótiša a vástu, což jsou představitelky „živoucí moudrosti“, kterou nazýváme vidjá. Vidjá je živou bytostí, projevem bohyně představující celistvý aspekt přírodního světa. Ájurvéda je člověku srozumitelně vyjádřený projev ájur-vidji, „říše života“, neboli té síly přírody, která léčí nemoci a podporuje zdraví.

Lékaři sami o sobě nemohou vyléčit nemoci, mohou pouze jednat tak, aby šli s léčivým proudem přírody a stali se pomocníky její síly. Všichni vynikající lékaři se dali do služeb ájurvédy a stali se jejím nástrojem, avšak velmi často tuto službu vykonávají, aniž by si byli vědomi její samotné povahy. Při dobrém vzdělání v ájurvédě mezi studentem a ájur-vidjou vzniká hluboký osobní vztah a ten pak umožňuje vědomý přenos její moudrosti na posluchače.

Samotné vidji jsou věčné, avšak jejich projevy v našem pomíjejícím světě se neustále mění. Vidjá jako nejvyšší, nadčasová verze moudrosti je neustále k dispozici těm, kdo jsou schopni ji nalézt a spojit se s ní; ten, kdo vstoupí do kontaktu s múzou, tedy s ájur-vidjou, zjistí, že se mu stává inspirací, vedením a jistotou jeho pokroku. Ti, kteří nejsou schopni dosáhnout samotné vidji, mohou využít její omezenější přizpůsobenou formu, kterou pro nás vypracovali a uspořádali pozemští lékaři. Souborně díla pramenící z ájur-vidji představují nashromážděnou moudrost o tom, jak účinně uplatňovat jeden aspekt přírodního léčivého potenciálu v kontextu lidského života.

Živoucí moudrost roste a nabývá na plynulosti každým jejím dalším úspěšným přenosem z jednoho znalého člověka na dalšího. Tato moudrost každým dalším uplatněním a použitím rozvíjí vlastní život. Po celá staletí nabízela ajur-vidjá poklad ájurvédy generacím indických lékařů i lékařů z jiných zemí (Tibetu, Číny, Persie, Řecka, Arábie), kteří vykonali pouť do indických chrámů léčení. Nyní dobré zprávy o ájurvédě konečně pronikají i na Západ.

Až donedávna na Západě převládající materialistické, mechanisticko-filozofické prostředí ájur-vidju nepodporovalo, ale během posledního půlstoletí se alternativní pohledy na svět natolik rozšířily, že se ájurvéda začala ujímat i na západní půdě. První ájurvédské výhonky byly slabé a neodolné a mnohé z nich nepřežily, avšak některým se povedlo zakořenit a postupně se rozrostly. Jednou z nejlepších zahrad ájurvédského vzdělávání v USA je Ájurvédský institut v Albuquerque v Novém Mexiku. Tento institut se od svého založení snažil zasévat dobrá semínka ájurvédy všude, kde se naskytlo vhodné prostředí, a to pomocí přednášek, knih i nahrávek. První publikace se zaměřovaly na nejzákladnější ájurvédské principy a výukové materiály se postupně prohlubovaly s tím, jak se studenti víc a víc seznamovali s ájurvédským jazykem.

Vydáním Učebnice ájurvédy vstupuje ájurvédské vzdělávání do nové etapy. Jedná se o první učebnici ájurvédské medicíny, napsanou pro západní studenty. Její vydání by mělo na Západě přispět k rozvoji prvních skutečných ájurvédských vysokých škol, které jednoho dne budou na své pohostinné půdě vychovávat generace žáků ájur-vidji. Tato kniha proto představuje novou, vzrušující fázi  procesu adaptace ájur-vidji na kdysi cizí půdě.

Každý takovýto vývojový krok přichází prostřednictvím určitého nástroje a v tomto případě je tímto prostředníkem Dr. Lad. Poprvé jsem Dr. Lada potkal v indické Púně v lednu 1974, kde byl již tehdy oblíbeným učitelem na Tilak Ayurveda College. Jeho pomoci a podpoře velkou měrou vděčím za to, že jsem tam přežil šest let a nakonec získal vysokoškolský titul v oboru ájurvédy.

Když se v roce 1979 Dr. Ladovi naskytla příležitost vyjet na ájurvédské přednáškové turné do USA, nejprve váhal, zda má opustit domov, rodinu a svoji milovanou Indii a vydat se do zahraničí. Teprve po velkém zvažování, když si uvědomil možný přínos toho, že by ájurvéda byla představena širšímu okruhu lidí, s cestou nakonec souhlasil. V Indii neuvažujeme tolik o tom, jaká privilegia si člověk zaslouží, nýbrž o tom, jaké dluhy má splatit. Jedním s takovýchto dluhů je vidjárna, povinnost člověka posílit a prohloubit vlastní moudrost a rozšířit ji mezi ty, kdo jsou připraveni na její přijetí. Když Dr. Lad uvažoval o tom, kolik požehnání mu už ájur-vidjá přinesla – obživu, schopnost léčit a uzdravovat, významné postavení ve společnosti, naplnění přání jeho gurua – uvědomil si, že nastal čas, aby na oplátku nabídl vlastní energii. A tak se vydal na cestu. Brzy ho následovala celá rodina a pomalu se zrodil Ájurvédský institut. Dr. Lad si razil cestu přes mnohé překážky, neztráceje se zřetele svůj cíl. Nakonec se mu jeho odhodlání vyplatilo, neboť Ájurvédský institut se stal vedoucí americkou institucí ájurvédského vzdělávání.

Tato kniha je vyvrcholením jak jeho celoživotního osobního studia a ájurvédské klinické praxe, tak dvacetiletého zasvěcení životní síly vyššímu cíli, jímž je rozšíření ájur-vidji do oblastí, které jsou pro ni nové a vzrušující. Představuje další z hodnotných obětí, kterou doktor Dr. Lad pokládá na oltář ájur-vidji. Za plodné partnerství, které už tak dlouho společně kultivují, jim oběma vzdávám úctu. Nechť jsou tyto stránky ku prospěchu všem bytostem!

Robert E. Svoboda, Ájurvédačarja

Albuquerque, prosinec 2000

Úvod

Posledních dvacet let intenzivně cestuji a vyučuji různé aspekty ájurvédy. Tři významné ájurvédské texty – Čarakovo, Sušrutovo a Vágbhatovo pojednání (Čaraka-samhitá, Sušruta-samhitá a Vágbhatovo dílo) – jsou velmi autentické a hloubavý student v nich najde více významových rovin. Pro začátečníka jsou však poněkud obtížně pochopitelné. Udělal jsem proto výtah z této velké trojice a vytvořil jsem praktický Program ájurvédského studia, jejž vyučuji na Ájurvédském institutu v Albuquerque v Novém Mexiku.

Mám velmi rád svoje studenty. Jsou upřímní, poctivě pracují a učí se ájurvédě jak v rámci tohoto Programu ájurvédského studia, tak v pokročilejším Programu gurukuly. Studenti mne v průběhu let opakovaně žádali o učebnici. Celá výuka je rozvržena do osmiměsíčnho kurzu, a veškerý výukový materiál se proto nedá obsáhnout jedním dílem. Rozhodl jsem se tedy napsat třídílnou všeobecnou učebnici ájurvédy, která by pokryla základní principy a filozofii ájurvédy, klinické zhodnocení zdraví i nemoci a rovněž zvládání nemocí a jejich léčbu.

S velkou radostí nyní píši úvod k prvnímu dílu této Učebnice ájurvédy. Kniha obsahuje autentické učení základních principů a filozofie ájurvédy. Jsem si zcela jist, že všem studentům ájurvédy poslouží jako praktické vodítko.

Lásku a světlo,

Dr. Vasant Lad

Albuquerque v Novém Mexiku, březen 2001

O autorovi

Ájurvéda nachází svůj domov v srdcích bytostí, jejichž dharmou je ochraňovat, uchovávat a udržovat tradici moudrosti za účelem vlastního léčení a léčení světa. Přemosťuje vzdálenost mezi proměnlivými filozofiemi, vědami a náboženstvími různých dob, k jejichž předávání v různých kulturách dochází prostřednictvím oddaných jedinců. Srdce doktora Láda je jedním z domovů pro tento živoucí plamen. Jeho život a učení jsou vyjádřením skutečného poslání ájurvédy ve světě.

Dr. Lád přináší do Spojených států bohatství výukových i praktických znalostí. V roce 1968 získal titul bakaláře ájurvédské medicíny a chirurgie (B.M.A.S.) na Univerzitě v Púně a v roce 1980 titul magistr ájurvédských věd (M.A.Sc.) na Tilak Ayurved Mahavidyalaya v Púně. Nejprve tři roky pracoval jako vedoucí lékař v ájurvédské nemocnici v Púně. Mnoho let působil jako učitel na Univerzitě v Púně a na tamní Fakultě ájurvédské medicíny sedm let zastával pozici profesora klinické medicíny. Jeho akademické i praktické vzdělání zahrnuje studium alopatické medicíny a chirurgie a tradiční ájurvédy. Od roku 1979 začal jezdit do Spojených států, kde položil základy výuky ájurvédy. V roce 1981 se usadil v Novém Mexiku, aby zde učil ájurvédě. V roce 1984 založil Ájurvédský institut a stal se jeho ředitelem.

Dr. Lád je autorem četných článků a několika knih, k nimž patří Ayurveda, The Science of Self Healing (Ájurvéda, věda sebeuzdravení), a spoluautorem knihy The Yoga of Herbs (Jóga bylin – česky vyšlo jako: Rostliny v ájurvédě: ájurvédský průvodce léčením bylinami) a Ayurvedic Cooking for Self Healing (Ájurvédská kuchyně pro vlastní uzdravení). Jeho kniha Secrets of the Pulse, The Ancient Art od Ayurvedic Pulse Diagnosis (Tajemství pulzu, dávné umění ájurvédské pulzní diagnostiky) poprvé představuje fascinující téma pulzní diagnostiky. Jeho nedávná kniha The Complete Book of Ayurvedic Home Remedies (Úplná kniha ájurvédských domácích léků) je kompendiem klasické ájurvédské léčby běžných a chronických nemocí. Dr. Lád je v současné době ředitelem Ájurvédského institutu v Albuquerque v Novém Mexiku, kde vyučuje Program ájurvédského studia a pokročilejší Program gurukuly. Každoročně také jezdí učit do Indie. Cestuje po světě, poskytuje soukromé konzultace a vede semináře o ájurvédě, její historii, teorii, jejích principech a jejím praktickém uplatnění.

1

Šad-daršana,

šest filozofií života

Úvod

Ájurvéda je systém léčby, jenž má své kořeny v dávné Indii. Mnozí vědci jsou toho názoru, že se jedná o nejstarší dochovaný systém léčení na naší planetě. Ájuh znamená život a véda znamená vědění, poznání. Poznání ájurvédy se týká přírody, rozsahu lidského života a jeho cíle a zahrnuje jak jeho metafyzické, tak fyzické aspekty – zdraví a nemoc, štěstí a smutek, bolest a potěšení. Ájurvéda definuje život jako spojení těla a mysli s duchem, jenž je součástí Kosmického vědomí a zahrnuje veškeré stvoření. Ájurvéda říká, že cílem života je poznat nebo uvědomit si v nitru i vně Stvořitele a v každodenním životě zosobňovat jeho Božskou podstatu. Podle ájurvédy je každý individuální život mikrokosmem vesmíru.

Ájurvéda je lékařská věda, jejímž cílem je uzdravování, udržování kvality života a dosažení dlouhověkosti. Je uměním každodenního života, jež se vyvinulo jako výsledek praktického, filozofického a duchovního osvícení a vyrostlo z kořenů pochopení celého stvoření. Nabízí hluboké porozumění jedinečnosti každého člověka a jeho těla, mysli a vědomí. Toto pochopení je základem zdraví a štěstí.

Principy mnoha přírodních léčebných systémů, které jsou nyní na Západě známé jako herbální medicína a polaritní terapie, pocházejí z ájurvédy. Díky své nesmírné šíři v sobě ájurvéda zahrnuje veškeré disciplíny zdravotní péče a pro každého člověka je splétá do uceleného léčebného postupu. Potřebuje-li člověk operaci, jsou zde chirurgické postupy. Potřebuje-li člověk psychické či duchovní rady nebo omlazení těla, mysli a duše, jsou k dispozici vhodné postupy a procedury. Ájurvéda zahrnuje veškeré tyto druhy léčby a patřičným způsobem je kombinuje. „Živou“ vědou se nazývá proto, že do sebe vstřebává výsledky moderního vývoje a techniky a využívá jich v souladu s dávnou moudrostí. Má jedinečnou schopnost navrhnout pro každého člověka právě ten správný léčebný režim. Většina ostatních lékařských disciplín je příliš specializovaná na to, aby mohla nabídnout postup, jehož součástí by bylo odstranění příčin, léčba nemoci, tělesná obnova a zároveň kontinuální podpora ve formě omlazovacího programu. V ájurvédě mají všechny tyto prvky při procesu léčby nesmírný význam.

Ájurvéda je velmi stará, její počátky sahají hluboko do indického starověku. V Indii se praktikuje nepřetržitě po tisíciletí. Britové v Indii relativně teprve nedávno zavedli západní medicínu, kterou považovali za nadřazený lékařský systém. Ájurvéda byla potlačována a snahou vládní politiky bylo odradit od jejího praktikování. Mnozí Indové se přiklonili k proudu západní medicíny a podlehli lákadlu rychlých řešení, injekcí, chemických tablet a přípravků a začali se, stejně jako jejich západní protějšky, zříkat osobní zodpovědnosti za vlastní zdraví. V dnešní době se někteří Indové navracejí ke staré domorodé ájurvédě, protože si uvědomili, že západní medicína většinou pouze potlačuje příznaky a neumí opakování zdravotních problémů zabránit. Západní medicína je nesmírně užitečná při akutních případech a traumatech, avšak má sklon přehlížet důležitost individuální odezvy na stresy a životní podmínky. V ájurvédě není takové pojetí specializace jako v západní medicíně. Ájurvéda léčí člověka v jeho celistvosti, neléčí pouze jednotlivé orgány nebo izolovanou tělesnou soustavu.

Každý léčebný systém má určitou filozofickou základnu. Ájurvédská filozofie vychází z šad-daršany, šesti filozofií života, jejichž původními zakladateli byli dávní indičtí svatí muži a jež jsou zaznamenány v dávných spisech. Značná část těchto spisů se souhrnně označuje jako védy neboli vtělené vědění. Védy jsou nadčasové; někteří mají za to, že jsou staré víc než deset tisíc let. Čtyři hlavní védy – Rgvéda, Jadžurvéda, Atharvavéda a Sámavéda – patří k nejstarším písemným záznamům vědění, které má lidstvo k dispozici. Existují ještě čtyři vedlejší védy, nazývané upavédy neboli podřízené védy, jež se vyvinuly ze čtyř hlavních spisů. Ájurvéda, v překladu „věda života“, je upavéda. Mnozí vědci mají pocit, že je ájurvéda upavédou Atharvavédy, i když o tom probíhá určitá debata. Jiná skupina vědců tvrdí, že ájurvéda má původ v Rgvédu.

Celá védská tradice je tvořena vysoce duchovní moudrosti a čistým věděním, jež bylo zjeveno osvíceným ršijům (ršija – zřec, mudrc, světec). Není výplodem lidské mysli, nýbrž zjevením, které vyvstalo v meditativním srdci těchto světců. Dávná moudrost tak vzešla z hor a jeskyní Indie, kde tito ršijové měli ášramy a učili zde své žáky. K ršijům přicházeli studenti a ršijové jim předávali vědění, ke kterému dospěli ve stavu hluboké meditace. Rané učení se předávalo ústním podáním, a protože neexistovaly knihy, studenti si ukládali vědomosti v mysli, a tak se tyto znalosti stávaly součástí jejich bytosti. Podobně jako hudební záznam není sám o sobě žádnou melodií, napsaná mantra má pouze málo energie. Z toho důvodu byli ršijové přesvědčeni, že mantry by se neměly zapisovat. Snažili se předávat své poznání z duše do duše prostřednictvím ústní tradice.

Vědění ájurvédy nám bylo předáno v sútrách. Moudrost vyjádřená v sútrách je tu od toho, aby ji zvídavá mysl rozkryla. Z pravd obsažených v sútrách, jež byly v dávných dobách, před více než pěti tisíci lety, zkomponovány do poetické podoby, vychází také velká část informací v této knize. Slova obsažená v sútrách vynášejí skryté vědění do vědomí. K tomu, aby člověk toto vědění a jeho skrytý význam pochopil, potřebuje vedení učitele.

Sanskrtské slovo sútra znamená nit, vlákno (spravovat, látat). Drobný verš sútry se podobá niti procházející otvorem jehly. Otvor jehly je sice malý, avšak směr nitě vede k významné skryté moudrosti, která čeká na vysvětlení. Semeno je strom v miniaturní podobě. Sútra je obdobou semena. Semeno v sobě může skrývat mnoho významů a dá se popsat mnoha způsoby: jako malý výhonek či dospělý strom, jako květy, plody, šišky anebo ořechy. Je zřejmé, že semeno v sobě obsahuje celek. Je mikrokosmem v rámci makrokosmu. Totéž platí o sútře.

Čaraka-samhitá, sestavená přibližně roku 400 n. l., je nejstarším dochovaným ájurvédským textem v sanskrtu; popisuje se zde pět subtypů váty. Sušruta-samhitá, text zkompilovaný světcem Nágardžunou, poprvé popisuje chirurgii, krev a pět subtypů pitty. Vágbhata, známý ájurvédský lékař z 6. století n. l., napsal díla Aštánga-hrdaja a Aštánga-sangraha. Dřívější světci v tradici ústního podání ájurvédy byli Pán Brahmá, jenž učil Pradžápatiho, a ten předal vědění dvojčatům Ašvini-Kumára. Ti předali učení Indrovi, jenž ho dále předal Atréjovi (6. století př. n. l.). Atréja učil Agnivéšu, jenž v 5. století př. n. l. napsal první významné ájurvédské pojednání, které se však v původní podobě nedochovalo.

Ájurvéda do sebe pojala šad-daršanu, šest systémů indické filozofie – sánkhju, njáju, vaišéšiku, mímámsu, jógu a védántu. Šad znamená šest. Sanskrtský kořen slova daršana je drš, což znamená „vidět, zřít“. V tomto smyslu tedy daršana znamená jak vnitřní zření, tak vnější vidění. Šest systémů představuje šest vizí života. Představují způsoby orientace v realitě a cesty k jejímu uchopení.

Tabulka 1: Šad-daršana: šest filozofií života

Filozofie

Zakladatel

sánkhja

Kápila

njája

Gautama

vaišéšika

Kanáda

mímámsa

Džajmini

jóga

Pataňdžali

védánta

Bádarájana

Daršana se překládá jako přímé vnímání nebo též filozofie, což znamená láska k vědění. Daršana není filozofie, filozofie však z ní vzchází. Proto překládáme šad-daršanu jako šest filozofií, které ájurvéda přijala kvůli uzdravení lidstva.

Proč studujme šad-daršanu? Tři z jejích systémů – sánkhja, njája a vaišéšika – se zabývají převážně materiálním světem. Pokoušejí se pochopit a vysvětlit každodenní prožitky na úrovni fyzické existence. Největší důležitost připisují poznání fyzického stvoření. Njája se zaměřuje na logické uvažování, pochopení příčiny a následku a zkušeností, které se dají zredukovat na příčinu a následek. Tento systém se také zabývá způsoby a nástroji poznávání a platným věděním.

Vaišéšika se rovněž zaměřuje na fyzický svět, aniž by se zabývala tím, co jej stvořilo a odkud pochází. Je to ve skutečnosti spíše fyzikální model a model částicových interakcí než filozofie spekulativního myšlení. Sánkhja oproti tomu prohlašuje, že původem světa se musíme zabývat. Navíc říká, že je důležité pochopit, jak se vzájemně ovlivňuje mikrokosmos a makrokosmos (jak nahoře, tak dole). Fyziologie je v sánkhje vyjádřena jako model vyvíjejícího se vědomí. Vědomí je nemateriální povahy a v evolučním schématu se projevuje jako veškerá mnohost a různorodost materiálního stvoření. Trojí paradigma sánkhji, vaišéšiky a njáji tvoří přirozené seskupení umožňující pochopení fyzikálního vesmíru.

Další tři systémy – jóga, mímámsa a védánta– se zabývají pozorováním vnitřní reality za účelem pochopení vnější reality. Z větší míry se zabývají čistou filozofií a již méně je zajímá pochopení fyzické interakce mezi předměty. Kladou důraz na možnosti našeho vývoje.

Všech šest systémů vede k evolučnímu naplnění a sebeuvědomění. Všechny tyto filozofie mají společný rys: v zásadě se pokoušejí zmírnit bolest a utrpení. Všechny se snaží dovést nás do bodu, kde bolest a utrpení ustávají, a to je z pohledu buddhismu spojuje. Buddhismus a jeho čtyři vznešené pravdy se zabývají právě tímto tématem (viz „Buddhismus“ na straně 49). Studiem šad-daršanu se snažíme dobrat pochopení toho, „co je“, a zjistit, jaký vztah k této existenci zaujmout, abychom dosáhli sebe-uskutečnění neboli realizace.

Sánkhja

Nejvýznamnějším představitelem filozofie sánkhji[1] byl Kápila, jeden z velkých osvícených ršijů. Slovo sánkhja pochází z výrazu sán a khja. Sán znamená pravda, khja znamená uvědomit si, uskutečnit, poznat, pochopit. Sánkhja je filozofií, která objevuje, rozkrývá a uchopuje pravdu života. Kápila rozlišuje dvacet čtyři principů činných při projevení vesmíru. O každém z těchto principů podrobně pojednáme.

Dvacet čtyři principů stvoření podle sánkhji

1: Prakrti

2: Mahád (univerzální inteligence)

Buddhi (individuální intelekt)

3: Ahamkára

Vznikající interakcí sattvy a radžasu

4: manas

Smyslové schopnosti (džňánendrije):

5: sluchová

6: hmatová

7: zraková

8: chuťová

9: čichová

Motorické schopnosti (karméndrije):

10: řečová

11: uchopovací

12: chůze

13: rozmnožovací, plození

14: vylučovací

Vznikající interakcí tamasu a radžasu

Předměty smyslového vnímání (tanmátry):

15: zvuk (šabda)

16: hmat (sparša)

17: tvar (rúpa)

18: chuť (rasa)

19: pach (gandha)

Pět prvků (mahábhúty):

20: éter (ákáša)

21: vzduch (váju)

22: oheň (agni)

23: voda (ápas)

24: země (prthiví)

Puruša a Prakrti

První koncept sánkhjové filozofie, kterým se budeme zabývat, je Puruša. Pur znamená město, šéta znamená dlící, žijící, existující. Puruša je to čisté vědomí, které existuje, žije, bydlí ve městě smyslů. Tělo je městem smyslů. Ke vzniku města dochází seskupením mnoha stavení. Stejně tak i my máme mnoho smyslů – sluchový, hmatový, zrakový, chuťový a čichový – spolu s devíti branami neboli vstupy: sedm z nich se nachází v oblasti hlavy a zbývající dva jsou řitní a močový otvor.

Ženy mají ještě tři další brány: prsní bradavky a pochvu. Čisté vědomí dlí v tomto městě smyslů. Puruša je nejvyšší pravda, nejvyšší léčivá síla, konečné, nejvyšší osvícení, transcendentní stav bytí a existence. Puruša je energie a tato energie je pasivním vědomím bez volby, toto vědomí je beztvaré, bezbarvé, nemá žádné vlastnosti a stvoření se aktivně neúčastní. Purušu můžeme nazvat čistým vědomím.

Prakrti je prvotní vůle, prvotní hmota, tvůrčí potenciál. Prakrti má v poli činnosti tvar, barvu a vlastnosti. Je to uvědomění s volbou, Božská vůle, ta, jež touží stát se mnohostí. Vesmír je dítětem zrozeným z dělohy Prakrti, Božské matky. Prakrti ve vesmíru tvoří všechny tvary a formy, zatímco Puruša je svědek tohoto tvoření. Neexistuje žádná hmota bez energie, avšak energie bez hmoty být může. Prakrti nemůže existovat bez Puruši. Avšak Puruša může být bez Prakrti. Sánkhja říká, že Prakrti je tvořivost, ženská energie. V lůně Prakrti se rodí celý vesmír, proto je Prakrti Božskou matkou.

Neprojevený stav Puruši a Prakrti se nazývá Brahma, stav čistého uvědomění, čistého vědomí. Než se Prakrti začne projevovat, v bodě splynutí Puruši a Prakrti, nazývá se avjakta, což znamená neprojevená. Jakmile se Prakrti projeví, stává se vjakta, což je projevení, stvoření. Příčinou celého vesmíru je Prakrti, nikoli Puruša.

V potenciální energii Puruši a tvořivé vůli Prakrti nacházíme pochopení vývoje nemateriální energie (Puruša/Prakrti, avjakta) v jejím materiálním projevu (vjakta). Každý krok tohoto procesu představuje činnou sílu neboli další příčinu projevení. Klíčem k funkcím procesu tvoření podle modelu sánkhji je schéma příčiny a následku. To je zároveň cesta proměny vědomí ve hmotu.

Mahád (tvořivá inteligence)

Puruša a Prakrti se spojují za účelem tvoření. Prakrti si nejprve přítomností Puruši začne být vědoma vědomí a pak stvoří první projev stvoření, což je Mahád. Mahád je si vědom sám sebe. Mahád je nejvyšší inteligence, ta, jež všechno uspořádává, dává na své místo. I každá jednotlivá buňka má inteligenci a spolu s tím i jedinečnou funkci. Kostní buňky si zvolily, že budou využívat vápník, hořčík, zinek a další minerály. Svalové buňky si vybraly bílkoviny. V buňkách je inteligence a správný řád a tento řád je buněčná inteligence.

Obrázek 1 – Cesta vědomí do hmoty

Toto je mahád. Mezi buňkami probíhá komunikace, což je proud inteligence nazývaný prána, životní síla. Mahád je tato kolektivní inteligence.

Ahamkára

Mahád je čistá inteligence a z mahádu vyvstává ahamkára. Ahamkára znamená pocit „já jsem“, ego. „Jáství“ je střed a tam, kde je střed, je i poloměr, a tam, kde je střed a poloměr, je i obvod. Tento obvod tvoří rozhraní, hranici vědomí. Každý z nás žije v malinkém uzavřeném okruhu vědomí, jež má svůj střed v ahamkáře, „tvůrci Já“. Otázka je, jak je centrum utvořeno. Umožníte-li očím, aby se soustředily, již v samotném pohledu je vnímání. A v okamžiku, kdy se ztotožníte s nějakým předmětem, dochází ke zrození „Já“, zrození ahamkáry. V univerzální inteligenci neexistuje různost ani rozlišování. Ahamkára se však zaměřuje na jednu věc a činí z ní střed pozorování. Tento střed je „Já“. Ahamkára je proces ztotožnění, vycházející z předchozí nahromaděné zkušenosti. Avšak v okamžiku, kdy dojde ke vzniku „Já“, což je centrum vytvořené ve vědomí, tvůrčí inteligence (mahád) se stává buddhi, což je schopnost uvažování, intelekt, individuální uvědomování. Mahád je univerzální princip, buddhi je individuální princip.

Sattva, radžas, tamas

Pulzace kosmické prány způsobuje, že se vědomí dělí na tři univerzální vlastnosti či kvality (guny), jež prostupují veškerým stvořením – sattva, radžas, tamas. V důsledku vytvoření ega jakožto referenčního bodu je možno sattvu, radžas a tamas vnímat v jejich odlišnosti a oddělenosti a definovat je. Sattva je čistá esence světla a správných činů a duchovní účel. Radžas je princip pohybu, změny a vzrušivosti. Tamas je netečnost, temnota, zmatek. Tyto tři univerzální vlastnosti ovlivňují naši mysl i tělo. Na kosmické úrovni je sattva obrovsky rozlehlý čistý prostor, radžas je atmosféra a tamas je pevná hmota. Na individuální úrovni představuje sattva vnímání, vědoucího, radžas je pohyb vnímání, jenž se stává procesem pozornosti, a tamas je vyvrcholením vnímání, což je prožitek nebo zkušenost, poznané. Sattva je světlo vědomí; je to potenciální energie, radžas je kinetická energie, tamas představuje nehybnost. Bez tamasu by neexistoval prožitek. Sattva je pozorovatel. Radžas je pozorování. Tamas je předmětem pozorování. Sattva je tvůrčí, radžas udržuje, tamas je destruktivní.

Sattva, radžas i tamas jsou do určité míry spolupřítomny v každém předmětu tvoření, i když některé předměty vyvstávají primárně ze sattvy, zatímco jiné z tamasu. Radžas je ta energie, která je pohybem tvoření. Pozornost je kombinací sattvy a proudění radžasu. Prostřednictvím radžasu se vědomí stává hmotou.

Sattva je dále charakterizována sanskrtským výrazem džňána-šakti, což je energie myšlení, motiv vnímání. Džňána znamená vnímání, poznávání, myšlení, inteligenci. Radžas je charakterizován jako krijá-šakti, energie pozorování. Krijá znamená čin, tvoření. Tamas se charakterizuje jako dravja-šakti, což znamená hmotu, pozorované. Člověk se ráno probouzí díky sattvě (džňána-šakti). V důsledku radžasu (krijá-šakti) si plánuje den. Po těžké večeři cítí tamas (dravja-šakti), připadá si těžký, otupělý a chce se mu spát. Tamas přináší spánek, nečinnost a tmu. Nečinnost Puruši je čisté vědomí; nečinnost tamasu je nevědomí, slepá síla bez uvědomění, jež způsobuje nevědomou činnost a přináší zmatek.

Radžas je aktivní vitální síla, jež se pohybuje k sattvě, aby vytvořila organický vesmír, svět smyslového vnímání. Radžas se pohybuje k tamasu, aby vytvořil anorganický vesmír. Sattva a tamas jsou proto neaktivními energiemi, jež vyžadují aktivní kinetickou sílu radžasu. Výsledkem působení tří univerzálních vlastností je pětice džňánendrijí (smyslových drah), pětice karméndrijí (motorických drah) a mysli jakožto součástí organického vesmíru. Vyvstává pět tanmáter neboli předmětů smyslového vnímání a pět prvků (éter, vzduch, oheň, voda a země) a ty tvoří anorganický vesmír. Tanmátry jsou gunami (vlastnostmi, kvalitami) prvků – šabdy (zvuku), sparši (hmatu), rúpy (tvaru), rasy (chuti) a gandhy (pachu nebo vůně).

Pět prvků se rodí v děloze tamasu, avšak obsahuje v sobě všechny tři guny. I tanmátry v sobě obsahují všechny tři guny. Přestože jsou tanmátry odvozeny od tamasu, mají určité radžasické a sattvické vlastnosti, a proto je mají i prvky. Země je tamas. Voda je tamas a sattva. Vyhledává svoje vlastní místo (hladinu), jímž je tamas, avšak je průzračná, což je sattva. Oheň je intenzivní radžas a sattva, vzduch je radžas, ale také sattva, a éter je čistá sattva. Prvky se vyvíjejí postupně tak, že každý obsahuje svoji vlastní tanmátru a zároveň i každou z předchozích tanmáter. Například éter je prostě šabda-tanmátra, vzduch se skládá ze šabdy a sparši, země se skládá ze šabdy, sparši, rúpy, rasy a gandhy. Každý prvek se projevuje jako vlastní prvotní tanmátra přidaná k tanmátrám předchozích prvků.

Znalost filozofie sánkhji můžeme uplatnit v každodenním životě, v nejrůznějších situacích i ve vztazích. Jakmile se na sebe podíváme do zrcadla, začínáme posuzovat. Mnohým z nás se nelíbí vlastní tvář, vlasy, nos či barva pleti. My však nejsme ani nos, ani tvář, ani tělo; my jsme obyvatelem svého těla. Jsme cosi vyššího a vznešenějšího. Jsme Puruša. Jsme šakti. Takto můžeme v běžném životě sánkhjovou filozofii využít i ke svému uzdravení. Všichni se musíme uzdravit.

Stejně tak můžete postupovat, když na vás křičí žena nebo vás manžel kritizuje a vás to vykolejí a rozzlobí. Vy nejste ten hněv, vy jste jeho pozorovatelem, nejste ani strach, jste svědkem strachu. Nejste znuděný ani unavený, nýbrž jste čistý pozorovatel této únavy.

Sánkhjová filozofie mi změnila život a jsem si jist, že ho změní i vám. Sebepřijetí a láska k sobě samotnému jsou prvními kroky k blaženosti.

Njája a vaišéšika

Filozofie njáji a vaišéšiky představují práce Gautamy a Kanády. Njája znamená logiku a vaišéšika znamená vyvození důležitých aspektů konkrétní skutečnosti. Představitelé njáji a vaišéšiky byli přesvědčeni, že vědění lze dosáhnout pozorováním a kritickou logikou. Gautama a Kanáda se podobali moderním vědcům. Zjistili, že určité principy, které se dají zakoušet smyslovým vnímáním, jsou skutečné – pratjakša, tedy ty, které lze vidět a zakusit. Pramána znamená důkaz. Představitelé njáji a vaišéšiky objevili způsoby zkoumání pravdy a prohlásili, že pravdu lze dokázat.

Njája a vaišéšika tvoří vzájemně propojenou dvojici. Vaišéšika hovoří o devíti příčinných látkách vesmíru, jež nazývá nava-karna-dravja, a njája se zabývá tím, jak o nich přemýšlet – tedy uvažováním. Nava znamená devět, karna znamená příčinný, dravja znamená látka. Těmito devíti příčinnými látkami jsou éter, vzduch, voda a země; duše neboli átman, což znamená duch neboli já; mysl neboli (manas), čas (kála) a směr (dig).[2]

Vaišéšika se opírá o atomovou teorii, jež tvrdí, že celý vesmír se skládá z atomů. Je přesvědčena, že spojování a oddělování atomů řídí vůle Nejvyššího. Éter, vzduch, oheň, voda a země jsou věčnými atomy. Spojování atomů do dvojic, trojic a tak dále vytváří při stvoření kosmické prvky, jež se v době rozpuštění neboli anihilace (pralaja) vesmíru znovu rozpojí a zmizí.

Čtyři pramány — zdroje platného poznání

Podle njáji existují tři zdroje neplatného poznání: samšaja (pochybnost), bhrama (chybné uvažování) a tarka (hypotetická argumentace, spor hypotetickými důkazy) a čtyři zdroje platného poznání: [3]

pratjakša (vnímání)

anumána (myšlenková úvaha, vyvození)

upamána (srovnání)

šabda (svědectví)

Njája tvrdí, že pomocí těchto čtyř metod chápání, porozumění a vnímání lze pochopit jakoukoli skutečnost.

Pratjakša. Njája rozděluje vnímání na laukika (obvyklé, běžné) a alaukika (neobyčejné, neobvyklé). Pratjakša (vnímání) je poznání, k němuž dochází prostřednictvím kontaktu smyslů s předměty vnějšího světa. Tento kontakt musí být čistý. Považuje-li člověk v šeru kus provazu za hada, jedná se o chybné a neplatné vnímání.

Máme patero běžných vnějších způsobů vnímání – sluch, hmat, zrak, chuť a čich. Neobvyklé vnímání vychází z asociace a intuice a patří k němu vnímání kvalit a vlastností duše, myšlenek, přání a žádostí, odporu, potěšení a bolesti a také uvažování.

Ájurvéda využívá k diagnostice jak běžné, tak neobvyklé vnímání. Má-li pacient horečku, měříme ji teploměrem. Kůže je přitom zarudlá a horká. Obvyklá pratjakša je všechno, co se dá zakusit přímým vnímáním prostřednictvím smyslů. Neobvyklé vnímání prostřednictvím asociace a intuice se vyvíjí každodenním pozorováním při dlouhodobém praktikování jógy a ájurvédy.

Anumána. Druhým důkazem je anumána. Anumána znamená vyvozování a uvažování vycházející z určité předchozí znalosti či zkušenosti. Tam, kde je kouř, bude i oheň. Za kopcem vzdáleným deset kilometrů je vidět velký kouřový mrak. Oheň nevidíme, ale máme předchozí zkušenost, která nám říká, že kouř a oheň jdou ruku v ruce. Viděli jsme umírat lidi. Proto vyvozujeme, že je člověk smrtelný. Ájurvéda využívá úvahy a odvození, aby zjistila, která dóša je narušená. Můžeme například říci, že tam, kde je zánět, bude zvýšená pitta.

Upamána. Třetím důkazem je upamána. Upamána vychází z porovnání. Vnímá-li člověk podobnost mezi popisem neznámého předmětu a něčím, co už zná, dochází k určitému typu poznání. Porovnávání procesu nemocí a patologických podmínek představuje pro lékaře jeden ze způsobů, jak se dobrat pochopení nemoci. Ájurvéda využívá porovnání k tomu, aby pochopila různé nemoci s ohledem na jejich dóši. Například nachlazení typu pitta se projeví řídkým, žlutým hlenem, bolestí v krku a teplotou, zatímco nachlazení typu kapha hustým, bílým hlenem, zahleněním na prsou, bronchitidou a pocitem zimy.

Šabda. Čtvrtá pramána je šabda, což znamená slovní svědectví, které je autentické a pravdivé. Bible, korán a védy jsou posvátné texty. Představují autoritu, jež je autentická, věrohodná a platná. Tyto posvátné texty získaly své výsadní postavení díky lidem, kteří je považovali a považují za věrohodné. Autority se nazývají ápta, tedy ti, jejichž myšlenky, pocity a mluva i činy jsou stálé a věrohodné. Takovíto lidé nám řekli, že védy jsou pravdivé. Rentgeny, elektrokardiogramy a magnetická rezonance jsou také formou objektivního pozorování – šabda. Prokáže-li ultrazvuk přítomnost žlučových kamenů, musíme tomu věřit. Pacient je ten, kdo zná pravdu a koho bolí břicho. Pacientovi proto musíme věřit a s velkou úctou mu naslouchat.

Prvky

Nyní se budeme zabývat pěti prvky – paňča-mahá-bhútami. Jak jsme již uvedli, prvky v našem pojetí jsou molekuly složené z atomů nebo základních látek. Zde se jedná o první pětici z devíti příčinných látek[4] podle pojetí vaišéšiky.

Éter. Éter se v sanskrtu nazývá ákáša. Je to mystické slovo. Ákáša znamená všezahrnující, všeprostupující, všemocný, vševědoucí, všudypřítomný. Všeprostupující éter je společným faktorem všech předmětů ve vesmíru. Můžeme také říci, že představuje jejich společný „domov“.[5] Éter je prvním projevem vědomí a zároveň základní potřebou tělesných buněk. Při vývoji hmoty vzniká éter jako první. Je rozpínavý, prázdný a neklade žádný odpor. Éter poskytuje svobodu, v níž existuje pohyb. Bez éteru není lásky ani svobody. Ájurvéda tvrdí, že v éteru je obsažena čistá přítomnost duchovní energie, jež se projevuje jako nukleární energie.

Vlastnosti (atributy) éteru

guny (kvality, vlastnosti): čistá, průzračná, lehká, jemná, měkká, neměřitelná

karmy (působení): vibrace, expanze, nepřítomnost odporu, svoboda, láska; sestup inteligence do srdce hmoty

tanmátra: zvuk

typ energie: nukleární energie

Vzduch. Pohybuje-li se totéž vědomí určitým směrem, stává se vzduchem. Vzduch se v sanskrtu nazývá váju. My slovo váju překládáme jako vzduch, avšak tento překlad nevystihuje dostatečně hloubku významu slova váju. Vzduch je princip pohybu. Je nezbytný pro udržení pohyblivosti těla a projevuje se jako elektrická energie.

Prána je základním principem prvku vzduchu. Je to proud vědomí, putující v podobě inteligence z jedné buňky do druhé. Prána je vitální životní síla, jež je nezbytná pro veškeré jemné i hrubé pohyby v buňce, v tělesných systémech a celém fyzickém těle. Jinými slovy lze říci, že smyslové podněty i motorické odezvy jsou jemným pohybem prány. I pohyb srdce, dýchání, peristaltika a další mimovolní pohyby se řídí tímto principem vzduchu, tedy pránou.

Vlastnosti (atributy) vzduchu

guny (vlastnosti, kvality): pohyblivý, suchý, lehký, chladný, drsný, jemný

karmy (působení): pohyb určitým směrem

tanmátry: zvuk a dotek

typ energie: elektrická energie

Oheň. Tam, kde je pohyb, je tření, a kde je tření, je i oheň. Tedy dalším projevem vědomí je oheň. Oheň se nazývá agni. Prvek ohně ovládá veškeré transformační procesy. Řídí metabolické procesy, jež obstarávají přeměnu jídla na energii, a má na starosti tělesnou teplotu i procesy trávení, vstřebávání a asimilace. V každé bráně vnímání – v uších, kůži, očích, jazyce, nosu – se nachází jemná složka ohně, jež je nezbytná pro smyslové vnímání, zpracování vjemů a jejich přeměnu v poznatky.

Oheň cestuje po těle krví a krevní plazmou v podobě tepla. Dojde-li k přerušení zásobování krví, postižená část těla vychladne. Důsledkem špatného oběhu jsou studené ruce a nohy. Oheň řídí a ovládá chápání, porozumění a výběrovost. Prvek ohně je zářivá energie a v těle je přítomen v podobě plamene pozornosti.

Vlastnosti, atributy ohně

guny (vlastnosti, kvality): horký, ostrý, lehký, suchý, jemný

karmy (působení): zářivost, světelnost, pronikavost, zářivý plamen inteligence

tanmátry: zvuk, dotek, tvar

typ energie: zářivá energie

Voda. Dalším prvkem je voda, ápas, jež se pojí s chemickou energií. Voda je univerzální chemické rozpouštědlo. Řídí veškeré biochemické funkce. Voda je v lidském těle nezbytná pro vstřebávání a udržování elektrolytické rovnováhy. Plazma v naší krvi se skládá zhruba z 90 % vody a tato voda je nositelkou výživných látek, které plazma dopravuje z jedné části těla do druhé. Kyslík, částice potravy a jemné molekuly minerálů se přenášejí z jedné buňky do druhé a z jednoho systému do druhého právě kontinuální řekou tělní plazmy. Tělesný lymfatický systém také řídí prvek vody. Voda je prostředek, který umožňuje všem prvkům, aby si udržely svoji funkčnost. Je to voda života.

Vlastnosti (atributy) vody

guny (kvality): chladná, tekutá, tupá, měkká, olejnatá, slizovitá

karmy (působení): pohyb dolů, čištění, soudržnost, přilnavost, pronikání

tanmátry: zvuk, dotek, tvar, chuť

typ energie: chemická energie

Země. Pevný, hutný, tvrdý prvek je země, prthiví, pevný základ veškerého pozemského života. Prthiví je kolébkou veškerých živých bytostí na naší planetě, poskytuje jim ochranu, potravu a přístřešek. Veškeré pevné struktury, tvrdé a soudržné tkáně jsou odvozeny od prvku země (např. kosti, chrupavky, nehty, vlasy, zuby a kůže). Země se pojí s mechanickou energií.

Vlastnosti (atributy) země

guny (vlastnosti, kvality): těžká, tupá, statická, hutná, tvrdá, hrubá

karmy (působení): gravitace, přitahování dolů

tanmátry: zvuk, dotek, tvar, chuť, zápach

typ energie: fyzická, mechanická energie

Tabulka 2: Prvky a odpovídající typy energie

ákáša

éter

nukleární energie

váju

vzduch

elektrická energie

agni

oheň

zářivá energie

ápas

voda

chemická energie

prthiví

země

mechanická energie

Za normálních okolností pět prvků podporuje život a udržuje ve světě harmonii. Dostanou-li se však do nerovnováhy, mohou způsobovat nepohodu a ohrožovat život. Převaha jednotlivých prvků se neustále mění a způsobuje tak změnu teploty, vlhkosti ročních období. Aby člověk přežil, musí se neustále s těmito změnami vyrovnávat. Snaží se využít své inteligence a znalosti prvků k vytvoření optimálního prostředí a podmínek. Staví si například cihlové domy (převaha prvku země), jež ho chrání před změnami v proudění vzduchu, teplotními výkyvy a před vodou.

Každý člověk má v sobě všechny prvky, avšak jejich proporce a kombinace jsou individuální. Pro udržení celkového zdraví je nutné, aby si jedinec udržel svoji individuální kvalitativní a kvantitativní rovnováhu prvků. Daří-li se vám udržovat si svoji jedinečnou kombinaci prvků, těšíte se dobrému zdraví. Dojde-li k narušení této kombinace, může to vést ke vzniku nemoci. Nadbytek prvku země může například vést k obezitě, zvýšení vody může způsobit otoky, zvýšený oheň může vyvolat horečku, vředy nebo pálení, jako například pálení žáhy, zánět spojivek nebo pocit pálení při močení. Při narušení rovnováhy prvků se také mohou objevit jemné změny na úrovni mentálních schopností. Nadbytek prvku vzduchu může například způsobit strach, úzkost a rozrušení, zvýšení prvku ohně může vést k hněvu a nenávisti, nadbytek prvku země může vyvolat depresi a otupělost. Všech pět prvků hraje důležitou roli při utváření struktury tkání a udržování jejich funkce. Podíváme-li se na jejich roli z hlediska příčiny a následku, pak je funkce příčinou a struktura následkem.

Pět prvků tvoří hlavní základnu ájurvédy a z ní vycházejí tři dóši – váta, pitta a kapha. Éter a vzduch spolu tvoří vátu, oheň a voda vytvářejí pittu, voda a země vytvářejí kaphu.

Duše (átman)

Probrali jsme pět prvků. Nyní přeneseme pozornost k duši, podle vaišéšiky k šesté z devíti příčinných látek. Vaišéšika učí, že duše je věčná, univerzální, že jsou dva druhy duše – individuální a nejvyšší (džívátman a paramátman), že je odvozená a nedělitelná. Je substrátem neboli podkladem vědomí nebo též jevem vědomí. Vědomí se vyvíjí díky existenci duše či ducha. Individuální duše jiné duše nevnímají, avšak logicky vyvozují jejich existenci.

Sánkhja hovoří o Purušovi, což je čisté vědomí, nejvyšší princip. Moderní věda bere vážně pouze to, co je viditelné, dá se změřit a pozorovat. Dávná védská filozofie podrobně pojednává o duši a považuje ji za skutečnou identitu člověka a jeho pravé Já. Já může existovat bez těla, Já může existovat i bez mysli. V hlubokém spánku člověk na tělo i na mysl zapomíná, avšak ve snovém stavu se ono Já přece projevuje a působí prostřednictvím mysli. Já je zde pořád a užívá si čisté přítomnosti, samotné existence. Bez Já není vědomí možné. Átman nelze spatřit, lze ho však zakusit. Nedá se změřit, avšak člověk se do něj může vnořit. Vaišéšika definuje átman jako určitý materiál, jako příčinný faktor stvoření.

Mysl (manas)

Sedmou příčinnou substancí je mysl, manas. Mysl je univerzální, atomická neboli nedělitelná a není přímo vnímatelná. Mysl řídí prožívání, je to vědomí působící prostřednictvím smyslů. Mysl řídí uvědomování si směru vzhledem k předmětu nebo cíli a pak tento vnější předmět vnímá.

Obsahem mysli může být buď vědomí, nebo podvědomí. Buněčná mysl (atomická mysl) je například podvědomá. Podvědomá mysl působí prostřednictvím autonomního nervového systému a řídí tak většinu našich tělesných funkcí. Srdeční pulz, dýchání plic, pohyb jaterních buněk, buněk střevní stěny, vaječníků a chámovodů jsou všechno pohyby podléhající autonomní kontrole, kterou vykonává podvědomá mysl.

Ve skutečnosti mezi vědomou a nevědomou myslí neexistuje žádná zřetelná dělicí čára. Mysl je jedna, avšak působí na úrovních, které nazýváme vědomá a podvědomá. Toto dělení používáme pouze pro usnadnění pochopení. Mysl je úžasný nástroj. Meditace je průnikem do podvědomí. Při meditaci vystupují na povrch minulé myšlenky, pocity a emoce. Když meditujeme, naše buňky si začínají uvědomovat myšlenky a stres, k jejichž uvolňování dochází. Můžeme tak začít komunikovat s každou buňkou v těle.

Čas (kála)

Další příčinnou látkou je čas, kála, znamenající pohyb a změnu. Čas je silou, která může vyvolávat změnu, a my jí také využíváme jako měřítka změny. Měříme-li čas, měříme změnu.

Činnost a fungování dóš také souvisí s časem denního cyklu. Například pět hodin ráno nebo večer má spojitost s vátou a devět hodin ráno nebo večer má spojitost s kaphou. Denní doba vyvolává různý styl fungování a aktivit. Čas je příčinou změny, tvoření, udržování a ničení.

Země se otáčí kolem své osy a obíhá kolem Slunce. Jedna rotace Země kolem osy představuje jeden den, jeden oběh Země kolem Slunce znamená jeden rok. Chronologický čas vychází z pohybu Země.

Čas se dá měřit také prostřednictvím prány. Jedna prána je jeden dech. Jeden dech je jeden nádech a jeden výdech. Patnáct prán by mělo tvořit jednu minutu, devět set prán jednu hodinu, dvacet jedna tisíc šest set prán jeden den. Čím vyšší rychlost dýchání, tím kratší délka života. Čím nižší rychlost dýchání, tím delší život.

Je čas chronologický a čas psychický. Myšlenky se odehrávají v psychickém čase. Protože myšlenky žijí ze vzpomínek a vzpomínky a paměť jsou nahromaděné minulé prožitky, čas je pohyb z minulosti do přítomnosti a do budoucnosti. Myšlenka je tedy lineárním pohybem času v důsledku postupné změny událostí. Psychický čas je pohyb myšlenky. Vstoupí-li člověk do vnitřního prostoru za myšlenky, dostává se mimo psychický čas.

Směr (dig)

Poslední z devíti příčinných faktorů je směr, dig. V ájurvédě je směr důležitým konceptem. Pohyb nahoru, dolů a do stran popisuje dóšické funkce a nazývá se dóša-gati. Rovněž vnitřní a vnější pohyby zprostředkovávají pojem směru.

Východ, západ, sever a jih jsou čtyři směry, ájurvédou rovněž využívané. Východ je horký, ostrý, světlý, má větší sluneční energii. Západ je chladný a má více ženské, lunární energie. Na severní polokouli platí, že čím víc na sever, tím je podnebí chladnější. Čím více na jih, tím tepleji tam je. Ájurvéda využívá směrů k léčebným účelům – například volbou vhodného směru umístění hlavy při spánku.

Jihovýchod je směr ohně, jihozápad směr země, severozápad je směr vzduchu a severovýchod směr vody, éter představuje střed – toto je přirozené uspořádání směrů a prvků. Kuchyně by proto měla být umístěná v jihovýchodní části domu, aby mohla využívat výhod prvku ohně. Země v jihozápadní části domu přináší dobrý spánek. Čerstvý vzduch by měl vstupovat ze severozápadu. Vodní prvek dlí na severovýchodě, což je příznivý prostor pro meditaci a umístění oltáře. Středová oblast patřící éteru by měla zůstat prázdná.

Takovéto uspořádání otevírá dům blahodárnému působení všech pěti prvků tak, abychom pocítili požehnání a podporu okolního prostředí. Uvedené védské pojetí uspořádání prostoru se nazývá vástu-šilpa-šástra.

Směry aprvky

Mímámsa

Čtvrtým filozofickým učením je mímámsa, jež představuje analýzu a důkladné pochopení pravdy. Je to filozofie vedoucí k dosažení svobody prostřednictvím vykonávání dharmických povinností (činnosti ve světle vědomí). Hlavním hlasatelem mímámsy byl jeden z velkých filozofů Džaimini. Mímámsa je pozitivní cesta logiky, která dokazuje existenci Boha. Říká, že musí existovat nějaký nepohyblivý hybatel, který pohybuje každým předmětem, a že tímto nepohybujícím se hybatelem je Bůh.

Mímámsa předkládá učení véd z pohledu obřadů. Púrva-mímámsa vychází z původního učení véd, zatímco uttara-mímámsa používá pozdějšího, vyššího učení védánty, což jsou upanišady.

Mímámsa tvrdí, že nejvyšším a konečným stvořitelem vesmíru je Bůh a že Bůh je čistá existence, věčná a nedotčená časem. Říká, že kromě osobního Boha, jenž se vtěluje do lidské podoby, aby přinesl obnovu míru, lásky a řádu, je také neosobní Bůh, Brahma. Mímámsa věří v mnoho božstev a říká, že každé božstvo přináší lidstvu určitý typ významného požehnání.

Podle mímámsy je Bůh univerzální bytost, jež je zde v každém okamžiku přítomna ve své úplnosti a dokonalosti. Odraz Boží si v sobě nese každá lidská bytost podobně, jako se obloha odráží ve vodě. V oceánu se zračí rozlehlé nebe. V řece je malé nebe. V malé nádobě vody bude ještě menší odraz nebe. Mímámsa říká, že odraz je inkarnace. U některých lidí představuje Boží přítomnost velkou část jejich bytosti, zatímco u jiných lidí se projevuje pouze nepatrně. Mímámsa prohlašuje, že každý člověk je ve skutečnosti obrazem Božím. Každý jedinec je úplným, celistvým jevem, avšak úplnost tohoto individuálního obrazu si člověk jen velmi obtížně uvědomuje. Mímámsa tvrdí, že pochopit vlastní individualitu, skutečně poznat sebe sama, znamená poznat Boha. Mímámsa uvádí, že existuje nižší já, džívátman, a vyšší Já, paramátman. Nižší já splývá s vyšším Já prostřednictvím meditace.

Vědění mímámsy je obrovské a nelze je postihnout několika stručnými odstavci. Její učení zahrnuje mnoho metod a prostředků k dosažení Boha, k nimž patří rituály, obřady a půsty. Současně obsahuje návody k různým typům púdži (obřad) a obětí. Jedná se o velmi obsáhlou filozofii. Ájurvéda přijala mímámsu za účelem léčení. Zahrnula do sebe rituály jako zapalování svíček, obětování květin, používání svěcené vody a pálení vonných tyčinek, což jsou všechno úkony s léčivým účinkem.

Jóga

Pátou filozofií je jóga. Jóga znamená sjednocení, spojení – sjednocení nižšího já s vyšším Já, sjednocení člověka s Bohem. Je to praktická disciplína k poznání vlastního Já. Jóga pochází ze slova judž, což znamená spojení, sjednocení.

Ovládnete-li své myšlenkové vlny, můžete se dostat za myšlenky. Myšlenky jsou určitou zábranou, překážkou a blokem. Jóga je jeden ze způsobů, jak se dostat za ně. Pataňdžali ve svém průkopnickém díle Jógasútra uspořádal jógovou disciplínu a dal jí podobu vědy. Ájurvéda tuto filozofii také přijímá pro účely léčení.

Systém jógy nabízí metodologii, jak rozšířit individuální vědomí na univerzální vědomí. Existují různé školy jógy – bhaktijóga (cesta oddanosti), džňánajóga (cesta poznání), karmajóga (cesta činů) atd. Pataňdžaliho Jógasútra hovoří o osmi metodách dosažení osvícení:

1. jama (patero omezení)

2. nijama (patero dodržování)

3. ásana (polohy)

4. pránájáma (ovládání životní síly)

5. pratjáhára (odpoutání smyslů)

6. dhárana (zaměření pozornosti na předmět nebo mantru; jednobodové vědomí[6])

7. dhjána (meditace; kontinuální proud vědomí beze slov či myšlenek; neustálá bdělá pozornost bez posuzování)

8. samádhí[7] (rovnováha těla, mysli a vědomí; expanzivní stav pasivního vědomí bez volby; duchovní blaženost)

Pataňdžaliho systém má velkou terapeutickou hodnotu a je významnou léčebnou disciplínou. Jógové ásany jsou jednou z cest, jak v určité poloze uvést v činnost vědomí. Ovládání mysli je dosahováno utišením a uklidněním myšlenek, takže se předmětem vnímání stává vlastní Já. V nejširším slova smyslu jóga přivádí pozornost zpět k Já a přináší člověku hodnotu vnitřní orientace na sebe sama.

Sedí-li člověk v lotosové pozici, stává se podobným lotosu. Když zaujímá polohu kobry, stává se podobným kobře. Když je v pozici stromu, je jako strom. Tělo, mysl a vědomí jsou spojené. Stoj na jedné noze po dobu deseti, patnácti minut nebo dokonce jedné hodiny postupně přinese siddhi, což je přínos této ásany. Každá ásana má určité siddhi, je určitým přínosem vyvolávajícím v těle biochemické změny. Pataňdžali vytvořil nauku jógy, jejímž nejvyšším cílem je dosažení samádhí, vplynutí nižšího já do vyššího Já, kde se tělo, mysl a duch sjednotí, což je stav osvobození.

Ájurvéda rozděluje jógové ásany podle dóš váta, pitta a kapha, a tak jógové nauky využívá k léčení.

Védánta

Šestou filozofií je védánta, kterou založil Bádarájana. Véda znamená vědění, poznání a anta znamená konec, takže védánta znamená konec vědění. Pro učení a zkoumání jsou nezbytné poznatky. Avšak pro plnou realizaci života a splynutí nižšího já s vyšším Já se vědomosti stávají překážkou. Má-li člověk spoustu vědomostí, tyto vědomosti ho zaslepují. Má pak předsudky a mysl příliš zatíženou svými poznatky. Člověk nemůže najít Boha ani svoje skutečné Já čtením knih. Každý z nás musíme číst svoji vlastní knihu, tedy naše vědomí v jeho běžném, každodenním fungování. Musíme číst sami sebe, své myšlenky, emoce, reakce a pocity ve všech aspektech a pátrat po tom, kdo jsme.

Védánta je hluboká filozofie a ájurvéda ji přijala. Tato filozofie se objevuje v upanišadách. Upa znamená blízko, v blízkosti, nišad znamená sedět v blízkosti osvíceného učitele, mistra, gurua, a naslouchat i přijmímat bez pochybností, předpojatosti, posuzování a srovnávání. Védánta jakožto celé učení je upanišadou.

Védánta pro označení Boha používá výraz Brahma, což znamená rozšíření vědomí. Jediné, co podle védánty existuje, je vědomí. Není zde nic jiného. Sánkhja a vaišéšika mají sklon k dualismu. Ve védántě je však pouze jediný princip a tím je vědomí.

Edwin Powell Hubble (1889–1953) byl americký astronom považovaný za zakladatele mimogalaktické astronomie, jenž poprvé poskytl důkaz o rozpínání vesmíru. Avšak již dlouho před Hubblem, v době před několika tisíci lety, tuto skutečnost objevil Bádarájana. Právě z tohoto důvodu nazval vesmír brahmanda. Brahmanda znamená zlaté vejce, které se rozpíná. Anda znamená vejce, brah znamená rozpínání – rozpínající se vejce. Bádarájana rovněž přišel na to, že existuje univerzální vědomí, na němž se svou existencí všichni podílíme. Všichni sdílíme toto jedno vědomí stejně tak jako světlo. Ájurvéda přijala jeho filozofii a využila ji pro léčebné účely.

Buddhismus

Ájurvéda do sebe později začlenila také filozofii buddhismu, jejímž zakladatelem byl Pán Buddha. Esenci Buddhova učení ve zhuštěné podobě vyjadřují Čtyři vznešené pravdy:

1. existuje utrpení

2. každé utrpení má svoji příčinu

3. existuje ukončení utrpení

4. existují prostředky, jak utrpení ukončit

Podle buddhismu je dvanáct příčin utrpení:

1. avidjá nevědomost

2. samskára minulé vtisky

3. vidžňána prvotní, počáteční vědomí

4. náma-rúpa mysl a tělo

5. šadajatana šest orgánů myšlení

6. sparša kontakt smyslů s předměty

7. védana vjemy, pocity, bolest/potěšení

8. tršna požitkářství

9. upadan mentální připoutanost

10. bhaka stávání se

11. džanma zrození

12. džara-marana stáří, smrt

Je osm způsobů, jak překonat utrpení:

1. správné vnímání a pozorování

2. správné myšlení

3. správná mluva

4. správné chování

5. správný život

6. správné konání

7. správná bdělá pozornost

8. správná meditace

Pán Buddha žil v Indii v 6. nebo 7. století př. n. l.[8] Byl vysoce osvícenou bytostí. Nikdy neužíval slova Bůh. Cítil, že Bůh je čistá přítomnost, samotná čistá existence. Buddhistická filozofie nabádá ke vstupu do této čisté existence vyprázdněním naší mysli, jež se musí zbavit svého obsahu. Buddha říká, že k tomu, abychom byli schopni podržet si obsah své mysli a svého vědomí, musíme kolem nich nejprve vytyčit zřetelnou hranici. Nádoba a její obsah jsou totožné a my žijeme v malém uzavření, jež nazýváme vědomím. Buddha tvrdil, že pokud vyprázdníme vědomí od jeho obsahu, rozpustíme své hranice. V tom okamžiku vstoupíme do nirvány, což je stav čisté existence. Buddha nazýval tento stav nicotou neboli stavem bez mysli.

Zabývali jsme se šesti filozofiemi (šad-daršany), z nichž ájurvéda vychází. Rovněž jsme hovořili o buddhismu. Tvůrci těchto filozofií byli velkými průkopníky a předali nám hluboké poznání o pravdě života. Každá z těchto filozofií přispěla k myšlenkovému bohatství ájurvédy.

• Sánkhja dala ájurvédě teorii evoluce a teorii příčiny a následku.

• Njája a vaišéšika daly ájurvédě logické a sekvenční myšlení. Tělo je materiální stroj a je třeba ho korigovat. Tento přístup se odráží v moderní fyzice.

• Mímámsa se zabývá činností, životní cestou a dosažením svobody prostřednictvím vykonávání povinností (dharma). Její učení obsahuje metody a prostředky k dosažení Boha pomocí rituálů, obřadů a půstu.

• Védánta dala ájurvédě hluboké myšlenky týkající se věčného, neměnného Brahmanu, nejvyššího stavu, jehož může člověk dosáhnout. K dosažení tohoto cíle potřebuje člověk dokonalé zdraví.

• Ájurvéda využívá jógu terapeuticky; všechny systémy jógy mají velkou hodnotu.

• A na závěr buddhismus. Buddha říká, že všechno skončí. Nedělejte si starosti s nemocí, neboť i nemoc skončí. Mějte trpělivost. Buddhistická filozofie říká, že je tu utrpení a zároveň i jednoduchý způsob, jak trpělivostí toto utrpení překonat. Znamená to tedy dopřát nemoci čas, samprápti, aby sama odezněla. V tom spočívá přínos buddhismu ájurvédě.

2

Univerzální vlastnosti

a dóšická teorie

V první kapitole jsme pojednali o šesti filozofiích šad-daršana, které ájurvéda přijala za svoji myšlenkovou základnu. Také jsme stručně probrali pět prvků. V této kapitole probereme prvky podrobněji a vysvětlíme si zde, proč tyto základní principy tvoří srdce ájurvédské nauky.

Nejprve se pokusíme pochopit neživý svět a poté ho propojíme se  světem živým prostřednictvím dóšické teorie. Cílem tohoto přístupu je pomocí gun (univerzálních vlastností, kvalit) a kary (působení) přemostit určitý fyzikální model s modelem fyziologickým.

Pět prvků a jejich vlastnosti

Ršijové vnímali, že na počátku svět existoval v neprojeveném stavu vědomí, avjakta – což znamená neprojevený. Za tohoto stavu se projevily jemné vibrace kosmického, bezezvučného zvuku Aum (Óm). Z této jemné vibrace vzešel prvek éter neboli prostor. Tento éterický prvek se poté začal pohybovat a svým jemným pohybem vytvořil prvek vzduchu, což je éter v činnosti. Pohyb vzduchu vyvolal tření a třením vzniklo teplo. Sdružováním částic tepla vzniklo intenzivní světlo a z tohoto světla vyvstal prvek ohně. Éter tedy vytvořil vzduch a vzduch se pak projevil jako oheň. Horkost ohně rozpustila a zkapalnila určité éterické prvky, čímž vznikla voda, jež následně ztuhla a vytvořila molekuly země. Éter se takto postupně projevil rozrůzněním do čtyř prvků vzduchu, ohně, vody a země.

Ze zemského prvku byla stvořena veškerá fyzická těla organických živých bytostí živočišné i rostlinné říše. Země byla také zdrojem veškerých anorganických látek, které tvoří říši minerálů. Takto se z lůna pěti prvků zrodila veškerá hmota.

Pět základních prvků existuje ve veškeré hmotě. Klasickým příkladem je voda. Pevné skupenství vody, led, je projevem zemského principu. V ledu přítomné latentní teplo (oheň) led zkapalňuje a znovu tak ozřejmuje vodní princip. Voda se nakonec odpaří, což je projev vzdušného principu, a pára zmizí do éteru čili prostoru. V jedné látce je tedy přítomno všech pět základních prvků – éter, vzduch, oheň, voda a země. Všechny pocházejí z energie obsažené v Kosmickém vědomí a jsou přítomny ve veškeré hmotě vesmíru. Toto je projevem jednoty energie a hmoty.

Člověk je mikrokosmem vesmíru, a proto pět základních prvků obsažených ve veškeré hmotě je také přítomno v každém jedinci. Četné prostory a dutiny v lidském těle jsou aspektem prvku éteru neboli prostoru. Dutina ústní a nosní, trávicí ústrojí, dýchací ústrojí, žaludek, hrudní dutina, kapiláry i tkáně jsou příklady prostoru.

Vzduch je prvek pohybu. Veškerý pohyb se odvíjí od přítomnosti prvku vzduchu, protože tento prvek sám vším pohybuje. Kdykoli se někde objeví pohyb, znamená to, že je přítomen vzduch. Samotná povaha prvku již určuje povahu fyziologie. V lidském těle je vzduch přítomen v pulzování srdce a v rozpínání a smršťování plic. Pod mikroskopem je patrné, že i každá jednotlivá buňka se pohybuje. Reakcí na podnět je pohyb aferentních a eferentních nervových impulzů, což jsou smyslové a motorické pohyby. I pohyby nervového systému v těle řídí princip vzduchu.

Třetím prvkem je oheň. Zdrojem ohně a světla ve sluneční soustavě je Slunce. V lidském těle je zdrojem ohně metabolismus. Oheň působí jak v trávicím systému, tak v šedé hmotě mozkové, kde se projevuje jako inteligence. Oheň aktivuje sítnici, což nám umožňuje vnímání světla. Tělesná teplota, trávení, myšlenkové procesy a zraková schopnost jsou proto funkcemi tělesného ohně. Tento prvek ovládá celý metabolismus a veškerou činnost enzymů.

Voda jako čtvrtý prvek se v těle projevuje vylučováním trávicích šťáv, na sliznicích, v plazmě a cytoplazmě. Voda je životně důležitá pro fungování všech tělesných systémů. Pacienta dehydrovaného v důsledku průjmu nebo zvracení je proto nutné okamžitě léčit, jinak by mohlo dojít k ohrožení jeho života.

Země, pátý prvek, je rovněž součástí lidského mikrokosmu. Život na naší planetě je možný proto, že země drží na svém povrchu všechny živé bytosti i neživé látky. Také v těle jsou všechny pevné struktury odvozeny ze země.

Tabulka 3: Smysly a prvky

Džňánendrije

(smyslové schopnosti)

Smyslové orgány

Karméndrije

(motorické schopnosti)

Motorické orgány

Tanmátry

(smyslové předměty)

Mahábhúty

(prvky)

sluchová

uši

řeč

hlasivky

šabda (zvuk)

éter

hmatová

kůže

vydávání a přijímání

ruce

sparša (dotek)

vzduch

zraková

oči

chůze

nohy

rúpa (tvar)

oheň

chuťová

jazyk

rozmnožování

genitálie

rasa (chuť)

voda

čichová

nos

vylučování

vylučovací

orgány

gandha

(vůně, zápach)

země

Pět prvků a tanmátry

Pět prvků se projevuje v činnosti pěti smyslů i v některých dalších funkcích lidské fyziologie. Tan znamená jemný a mátrá znamená prvky. Tanmátry, jemné prvky, jsou předmětem našich pěti smyslů. Pět tanmáter je zvuk, dotek, tvar, chuť a zápach/vůně; pět smyslů je sluch, hmat, zrak, chuť a čich. Tan-mátry představují způsoby nebo cesty, jimiž je pociťován objektivní svět. Pět prvků tvoří funkční celek s pěti smyslovými orgány, jež nám umožňují vnímat vnější prostředí. Přítomnost pěti prvků je důvodem existence samotných smyslů (viz obrázek na str. 32).

Tanmátry tvoří společnou platformu pro projevení objektivního, hmotného světa; celý svět existuje na tomto základě. Dalším významem slova tan je matka a mátrá znamená hmota – tedy matka hmoty. Matkou celého hmotného světa je tanmátra. Tanmátra představuje dělohu Kosmické matky, Prakrti. Právě tato energie umožňuje zrod pěti objektivním prvkům. Každý prvek má primární vazbu k jedné tanmátře, avšak může obsahovat i určitou část ostatních tanmáter. Éter vyvstává ze šabda-tanmátry (zvuk), vzduch vzniká z šabda- a sparša-tanmátry (zvuk a dotek); oheň ze šabda-, sparša- a rúpa-tanmátry (zvuk, dotek a viditelný tvar), voda ze šabda-, sparša-, rúpa- a rasa-tanmátry (zvuk, dotek, tvar a chuť), země ze šabda, sparša-, rúpa-, rasa- a gandha-tanmátry (zvuk, dotek, tvar, chuť a zápach).

Těchto pět prvků éter[9], vzduch, oheň, voda a země má také souvztažnost s pěti orgány činnosti (motorickými orgány) – s ústy, rukama, nohama, genitáliemi a vylučovacími orgány – což nám umožňuje reagovat na podněty, které přicházejí z objektivního světa. Éter je médium (nosič), jímž se přenáší zvuk, a proto je spojen se sluchovou funkcí. Smyslovým orgánem sluchu je ucho. Orgánem činnosti spojeným se sluchovým smyslem jsou ústa a hlasivky, jež umožňují vydávání zvuku.

Vzduch je spojen s hmatovým smyslem a smyslovým orgánem hmatu je kůže. Činným orgánem spojeným s hmatovým smyslem je ruka. Kůže na ruce je obzvlášť citlivá. Ruka má na starosti činnosti jako uchopování, držení, dávání a přijímání.

Oheň, projevující se jako světlo, teplo a barva, je spojen se zrakem. Smyslovým orgánem zraku je oko. Činným orgánem spojeným se zrakovým smyslem je noha. Slepý člověk sice může chodit, ale nevidí směr své chůze. Zrak umožňuje vidět směr.

Voda je spojena s chutí. Smyslovým orgánem chuti je jazyk. Bez vody není jazyk schopen vnímat a rozlišovat chutě. Odpovídajícím orgánem činnosti tohoto smyslu je rozmnožovací systém. Jazyk je úzce funkčně spojen s činností genitálií (penis, klitoris). V ájurvédě se penis a klitoris považují za dolní jazyk, zatímco jazyk v ústech je označován jako horní jazyk. Ten, kdo ovládá horní jazyk, má kontrolu nad dolním jazykem a naopak.

Země je spojena s čichovým smyslem. Smyslovým orgánem čichu je nos. Orgány činnosti spojené s čichovým smyslem jsou vylučovací orgány. Nos je spojen s řitním otvorem. Tento vztah se projevuje tak, že osoba, která má zácpu nebo znečištěné tlusté střevo, má zkažený dech a otupělý čich.

Základní vlastnosti (atributy)

tridóši váta, pitta, kapha

Podlé ájurvédské filozofie je celý vesmír prostoupen souhrou energií pěti prvků – éteru, vzduchu, ohně, vody a země. Ájurvéda uspořádala těchto pět prvků do tří základních typů energie neboli funkčních principů, jež jsou přítomny vkaždém člověku a ve všem živém i neživém. Protože ani angličtina, ani čeština nemají pro tyto principy odpovídající výrazy, používáme originálních sanskrtských výrazů váta, pitta a kapha a nazýváme je dóši nebo souhrnně tridóša. Dóša doslova znamená „chyba, nečistota“. Tato definice však přesně neodpovídá našemu stávajícímu kontextu. Dóša je specifický výraz, jehož používal Čaraka, Sušruta a Vágbhata. Dóša je organizátor. Jsou-li dóši z hlediska kvality i kvantity normální, udržují harmonii psychofyzických funkcí. Jakmile se vychýlí z rovnováhy, znečistí či zamoří nebo naruší dhátu (tělesné tkáně) a pak se z nich stávají dóši ve smyslu nečistoty. Dóša je tedy to, co se vychyluje, ovlivňuje tělesné tkáně a vede k nemoci. Za zdravého stavu ale dóša představuje tři principy, které řídí psycho-fyziologickou odezvu a patologické změny. Dóši – váta, pitta a kapha – svým působením udržují pět prvků vživém těle. Přirozenou funkcí těchto fyziologických principů je koncept podpory. Právě ony jsou těmi činiteli DNA, které vytvářejí mapu pro fyziologii našeho těla. Jsou to energetické komplexy, projevující se svými vlastnostmi neboli gunami.

Aby tělo fungovalo, je zapotřebí energie, která vytvoří pohyb, díky němuž se tekutiny a výživné látky dostanou do buněk. Energie je také potřeba proto, aby se výživné látky v buňkách metabolizovaly, aby mohlo docházet ke zvlhčování a udržování buněčné struktury. Váta je energie pohybu, pitta energie přeměny či transformace, trávení a metabolismu, kapha je energie zvlhčování a struktury.

Podle ájurvédy fungují tělo, mysl a vědomí společně a společně udržují rovnováhu, jsou to pouze různé projevy jedné bytosti. Aby se člověk naučil, jak vyvažovat tělo, mysl i vědomí, musí nejprve pochopit, jak působí ve vzájemném propojení váta, pitta a kapha. Podle ájurvédské filozofie je celý vesmír vzájemnou hrou pěti základních prvků – éteru, vzduchu, vody, ohně a země. Váta, pitta a kapha jsou kombinací těchto pěti prvků a projevují se ve veškerém stvoření jako určité rysy.

Dávná ájurvéda možná rozdělovala lidské bytosti do pěti tělesných typů podle převažujících prvků. Protože je však éter v zásadě netečný a země je pevná, podpůrná základna stvoření, nehodí se tyto dva prvky k typologii tak dobře jako aktivní, mobilní a proměnlivé prvky vzduchu, ohně a vody. Ájurvéda proto přisuzuje těmto třem aktivním prvkům primární důležitost a zahrnuje je do principu tridóši.

Každá dóša se skládá ze všech pěti prvků, vždy však dva z nich převládají.

Váta je převahou vzduchu a éteru.

Pitta je oheň a voda.

Table of Contents

Věnování

Předmluva

Úvod

O autorovi

1

Šad-daršana, šest filozofií života

Úvod

Sánkhja

Puruša a Prakrti

Mahád (tvořivá inteligence)

Ahamkára

Sattva, radžas, tamas

Njája a vaišéšika

Čtyři pramány — zdroje platného poznání

Prvky

Duše (átman)

Mysl (manas)

Čas (kála)

Směr (dig)

Mímámsa

Jóga

Védánta

Buddhismus

2

Univerzální vlastnosti a dóšická teorie

Pět prvků a jejich vlastnosti

Pět prvků a tanmátry

Základní vlastnosti (atributy) tridóši váta, pitta, kapha