OHLASY NA KNIHU PROMĚNA MYŠLENÍ

„Pokud se připojíte k Davidu McRaneymu na této zábavné cestě, která vás seznámí  s aktivisty, vědci i kultisty, dorazíte na místo, které byste nečekali. Ukazuje nám, jak může velkodušná konverzace nahradit debaty s nulovým součtem a skutečná empatie překlenout hluboké propasti. Proměna myšlení je ideální kniha v naší nebezpečné době.“

– Daniel H. Pink, autor bestsellerů č. 1

deníku New York Times s tituly Síla lítosti,

Prodávat je lidské a Pohon

„Aktuální, informativní a povzbudivý argument, proč by šílenství, které paralyzuje naši společnost, nemuselo být trvalé, a osvěžující a praktický návrh, jak bychom se mohli změnit – mimo jiné.“

– Douglas Rushkoff, autor knihy Team Human 

a moderátor stejnojmenného podcastu

„Tato kniha je fascinující sondou do neurovědy a psychologie toho, jak si utváříme a aktualizujeme své názory. Proměna myšlení je kniha, kterou naše společnost právě nyní zoufale potřebuje. David McRaney nám ukazuje, jak navázat spojení s druhými, brát je v úvahu a spatřit potenciál ke změně v nich i v nás samotných.“

– Scott Barry Kaufman, zakladatel Centra pro vědu

lidského potenciálu a autor knihy Transcend

„Přečtěte si tuto knihu od začátku do konce – změní váš postoj k jednomu z nejobtížnějších problémů ve vztazích: jak změnit názor lidí, na kterých nám záleží, aniž bychom přitom uškodili našemu vztahu s nimi.“

– Tessa Westová, profesorka psychologie

na Newyorské univerzitě (NYU)

a autorka knihy Jerks at Work

„Jednou z nejmocnějších schopností lidstva je to, že dokážeme nejen aktualizovat své vlastní názory, ale také měnit názory druhých. David McRaney předvedl husarský kousek a ukázal nám, jak můžeme přesvědčit druhé, aniž bychom se museli uchylovat k nátlaku.“

– Jay Van Bavel, ředitel Laboratoře sociální identity

a morálky na Newyorské univerzitě (NYU)

a autor knihy The Power of Us

„Je to opravdová vzácnost – neuvěřitelně zajímavá kniha o životně důležitém tématu.“

– Rory Sutherland, místopředseda Ogilvy UK

a autor knihy Alchymie: kouzlo značky a podivuhodná věda o úspěchu marketingových nápadů,

které nedávají smysl

„Pokud se vám předchozí dílo Davea McRaneyho nelíbilo, tato kniha nejenže změní váš názor, ale také vám vysvětlí, proč k tomu dochází.“

– Dean Burnett, autor bestselleru Mozek sabotér

„V éře, kdy se lidé cítí rozděleni polarizací a tribalismem, se David vydává za hranice prostých akademických konceptů a předkládá konkrétní strategie pro vedení smysluplných rozhovorů, které mohou měnit perspektivu a spojovat lidi.“

– Jon Levy, autor bestselleru Jak budovat image

úspěšného a vlivného člověka

„David McRaney zasvětil svůj život – snad více než kdokoli jiný – zkoumání překvapivých triků, které na nás zkouší náš vlastní mozek. Je mistrem ve srozumitelném předávání klíčových psychologických principů prostřednictvím fascinujících příběhů.“

– Spencer Greenberg, zakladatel a CEO

společnosti Spark Wave

„David McRaney je jedním z našich nejlepších popularizátorů vědy a Proměna myšlení je zatím jeho největším úspěchem. Je to úžasně chytrá, zábavná a naprosto aktuální kniha. Změní způsob, jakým vidíte svět – a pomůže vám změnit i názory druhých.“

– Will Storr, novinář a autor knihy The Status Game

„Tato kniha je povinnou příručkou pro každého, kdo se zajímá o zdánlivě nemožný úkol: změnu lidských názorů. Objevte vědecké základy toho, jak si utváříme názory, postoje a hodnoty, a překvapivě prostý způsob, jakým se náš pohled může změnit.“

– Logan Uryová, autorka knihy Jak neumřít single

„Kombinace působivého přehledu a praktické strategie… Přesvědčivé rady týkající se aktuálního problému.“

– Kirkus Reviews

„McRaney argumentuje přesvědčivě… a dokládá to tím, co věda říká o ‚nahrazování staré nevědomosti novou moudrostí‘. Výsledkem je procítěný přehled, který vám otevře oči.“

– Publishers Weekly

„Kniha Proměna myšlení se mi moc líbila – je nabitá úžasnými příběhy a poznatky, které vám otevřou oči. McRaney má na psaní o vědě talent.“

– Clive Thompson, autor knihy Coders:

The Making of a New Tribe and

the Remaking of the World

NA PAMÁTKU BLAKEA PARKERA

Děkuji, že jsi dal jedináčkovi bratra, že jsem díky Tobě mohl vždycky vyprávět nové příběhy a že jsi mě naučil, jak se ulejvat z vesmíru.

How Minds Change

Copyright © David McRaney, 2022

Translation © Marek Čtrnáct, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1362-0

ÚVOD

Vydáme se spolu na cestu, abychom pochopili, jak se mění názory. Než dojdete na konec, nejen že budete umět využít to, co se naučíme, ke změně názorů druhých, ale i svých vlastních. Tedy alespoň doufám – protože právě to se stalo mně, a to ve více než jednom ohledu.

Poté co jsem napsal dvě knihy o kognitivní předpojatosti a logických omylech a několik let moderoval podcast s touto tematikou, jsem se uchýlil k dlouhodobému, pohodlnému pesimismu, jímž možná právě teď oplýváte i vy. Na jevišti, za mikrofonem i ve článcích jsem často říkal, že nemá smysl pokoušet se měnit názory lidí na témata, jako je politika, pověry nebo konspirační teorie – a už vůbec ne, pokud se jedná o kombinaci všech tří.

Ostatně kdy jste se naposledy pokoušeli změnit něčí názor? Jak to dopadlo? Díky internetu se dnes můžeme snáze než kdy dřív dostat do kontaktu s lidmi, kteří zastávají opačné názory v otázkách, na nichž nám záleží. Je tudíž docela slušná šance, že jste se nedávno hádali s někým, kdo viděl věci jinak – a vsadím se, že svůj názor nezměnil ani poté, co jste mu předložili něco, co vám přišlo jako jasný důkaz jeho omylu. Pravděpodobně z té hádky vyšel nejen naštvaný, ale také ještě více přesvědčený o tom, že má pravdu a vy se mýlíte. Vyrůstal jsem v Mississippi a takové debaty byly, stejně jako v případě mnoha mých vrstevníků, součástí našeho každodenního života už dlouho předtím, než nás internet seznámil s širým světem neshod. Zdálo se, že lidé ve filmech a v televizních pořadech běžně nesouhlasili s dospělými, kteří nám říkali, že Jih znovu povstane, že homosexualita je hřích a že evoluce je jen teorie. Naše rodiny jako by uvízly v jiné éře. Ať už šlo o nějaký vědecký fakt, společenskou normu nebo politický názor, věci, které mým kamarádům přišly očividně pravdivé, myšlenky, které k nám pronikaly zdaleka, vytvářely v našem domácím životě i na dovolené tření, kterému jsme se převážně naučili vyhýbat. Nemělo smysl pokoušet se měnit něčí názor.

Náš cynismus nebyl abstraktní. V tzv. Bible Beltu, tedy v nábožensky konzervativních oblastech jihu Spojených států, s sebou porušování tabu přinášelo opravdové následky a každý z nás se musel čas od času rozhodnout, jak – a kdy – se jim vzepřeme.

Jako teenager jsem strávil jedno léto tím, že jsem rozvážel květiny pro svého strýčka, který si za peníze ušetřené z platu zdravotnického záchranáře koupil květinářství uprostřed našeho městečka. Když ho začal šikanovat jeho domácí, strýček zavolal mého otce a požádal ho o pomoc. Jakmile táta zavěsil telefon, popadl klíčky od auta, požádal mě, abych jel s ním, a vyrazili jsme do květinářství. Zaparkoval, vydal se do konfrontace, přičemž dal jasně najevo, že pokud bude zastrašování pokračovat, budou z toho problémy, a pak se zase vrátil do auta. Ale to, co mi utkvělo v paměti, bylo, že po cestě zpátky nic neřekl, po zbytek dne také nic a nikdy se o tom nezmínil před zbytkem rodiny. Nemusel mě žádat, abych mlčel. Věděl jsem, proč to musíme držet v tajnosti, a také jsem to v tajnosti udržel.

Byl jsem ponořený do vědy a do sci-fi, a tak můj cynismus jen zesílil, když jsem opustil domov a začal pracovat pro místní noviny a posléze i televizi – právě v době, kdy do našeho života začala vstupovat sociální média. Než jsem se stal novinářem, který píše o vědě, patřila mezi mé povinnosti správa facebookové stránky malé zpravodajské skupiny stanice WDAM-TV v Ellisville v Mississippi. Celá léta jsem trávil část každého dne tím, že jsem četl deprimující komentáře rozzlobených diváků, kteří hrozili, že budou stanici bojkotovat po jakémkoli příspěvku o vědě, který odporoval jejich světonázoru.

To, kam až jsou naši diváci v těchto sporech ochotni zajít, jsem si uvědomil poté, co jeden meteorolog ve vysílání vysvětloval, proč je změna klimatu skutečná a proč se s největší pravděpodobností jedná o důsledek uhlíkových emisí způsobených lidskou činností. Když jsem na oficiálním facebookovém účtu stanice uvedl odkazy na odborné zdroje, objevily se tam nesmírně rozzlobené komentáře. Stejně jako většina lidí jsem si myslel, že fakta budou hovořit sama za sebe, ale záplava nenávistných komentátorů vytáhla proti mým odkazům své vlastní a já jsem strávil celé odpoledne uváděním věcí na pravou míru. Druhý den nějaký muž konfrontoval jeden z našich zpravodajských štábů, když dělal reportáž, a zeptal se jich, kdo má na starosti naši stránku na Facebooku. Dali mu mé jméno a on pak přijel na stanici a chtěl mě osobně vidět. Recepční vycítila, že by možná mohl být nebezpečný, a zavolala šerifa. Onen rozzuřený divák odjel dřív, než dorazila policie, která si pak na zbytek týdne ke svým hlídkám přidala parkoviště u stanice; já jsem se však ještě celé měsíce ohlížel přes rameno, když jsem vcházel do budovy nebo z ní vycházel ven.

V době, kdy jsem byl na té stanici, jsem se zajímal o psychologii celé této věci a začal o tom psát blog. To vedlo k několika knížkám, pak k přednáškám po celém světě a k nové kariéře. Spustil jsem podcast, který měl zkoumat všechny ty způsoby, jakými lidé odmítali přijmout důkazy nebo empatizovat s druhými, a začal jsem se věnovat vědecké publicistice zaměřené na psychologii motivovaného uvažování pod značkou You Are Not So Smart (Nejste tak chytří). Vydělával jsem slušné peníze tím, že jsem lidem říkal, že snažit se změnit něčí názor nemá smysl.

S tímto pesimistickým pohledem na věc jsem se však nikdy tak úplně nesžil, zvlášť poté, co jsem viděl tu náhlou změnu v názoru na sňatky osob stejného pohlaví, která proběhla v celých Spojených státech. Tato změna nakonec pronikla i do mého rodného města – můj strýček tak mohl otevřeně žít jako homosexuál a moji LGBTQ přátelé mohli uveřejňovat fotografie ze svých svateb.

Přestože v roce 2012 byla většina země proti legalizaci sňatků osob stejného pohlaví, už následujícího roku je většina lidí podporovala. Kolem roku 2010 začal odpor proti nim prudce klesat. Když se názor většiny změnil, argumenty se vypařily. Jen pár let předtím jsem každý den moderoval debaty o tom, že sňatky osob stejného pohlaví rozboří Ameriku, protože zničí její rodinné hodnoty. Je zřejmé, pomyslel jsem si, že lidé své názory měnit mohou, a to velice rychle. Tak k čemu všechny ty hádky vůbec byly?

Hledal jsem vědce, jenž by mi mohl pomoci odpovědět na otázku, kterou mě vlastně nikdy nenapadlo položit a která mi najednou provrtávala mozek. Proč se hádáme? Jaký to má smysl? Pomáhá nám všechno to hašteření na internetu, nebo nám škodí?

Pozval jsem do svého pořadu jako hosta proslulého kognitivního vědce Huga Merciera, experta na lidské uvažování a argumentaci. Vysvětlil, že jsme se vyvinuli tak, že abychom se dokázali shodnout – někdy na faktech, jindy na tom, co je správné a špatné, a někdy zas na tom, co si dát k večeři – postavíme své mozky proti sobě. Skupiny, které se dokázaly lépe shodnout – jak ve vytváření argumentů, tak v jejich vyhodnocování –, dokázaly také lépe dosahovat společných cílů a přežívaly lépe než ty, které to nedokázaly. To vedlo k rozvinutí vrozených psychologických vlastností, díky kterým jsme nuceni přesvědčovat druhé, aby věci viděli tak jako my, když se domníváme, že se naše skupiny dostaly na scestí.

Mercier mi řekl, že pokud bychom nemohli měnit názory – ani naše vlastní, ani cizí –, nemělo by vůbec smysl se hádat. Požádal mě, abych si představil svět, ve kterém jsou všichni hluší. „Lidé by přestali mluvit,“ řekl. To, že se tak často neshodneme, není chyba v lidském uvažování, je to výhoda. Když přišlo na příklady toho, jak hádky vedly k náhlým změnám, stačilo se podívat na americkou historii.

Našel jsem knihu o veřejném mínění od politických vědců Benjamina Page a Roberta Shapira, která odhalila, že od počátku dvacátého století, kdy se začaly provádět průzkumy veřejného mínění, byla téměř polovina významných názorových změn ve Spojených státech náhlá – stejně jako v případě sňatků osob stejného pohlaví. Názory na potraty, na válku ve Vietnamu, postoje k rasovým otázkám, postavení žen ve společnosti, hlasovacím právům, kouření, marihuaně a mnoha dalším věcem byly po mnoho let stabilní. Ve všech těchto případech se spory rozšířily z malých skupin do velkých, z domácností do Sněmovny reprezentantů. A pak to zničehonic vypadalo, jako by se ta stáze roztříštila. Když se veřejné mínění v těchto otázkách změnilo, došlo k tomu tak rychle, že kdyby mohli lidé vstoupit do stroje času a vrátit se o pouhých několik let zpět, řada z nich by se pravděpodobně sama se sebou hádala se stejnou vervou, s jakou se kvůli jiným sporným otázkám hádají dnes.

Začal jsem vidět zvraty v našem neustálém hádání jako jistou formu přerušované rovnováhy. Tak se tomu říká v biologii. Když jsou živí tvorové schopní změny, ale nic je k ní příliš netlačí, zůstávají z generace na generaci převážně stejní. Když se však zvyšuje tlak, který je nutí k adaptaci, rychlost evoluce se v reakci na to zvyšuje. V dlouhodobém časovém horizontu se objevuje vzorec: dlouhé úseky stejnosti přerušované obdobími rychlé změny. Když jsem se podíval na historii společenských změn, revolucí a inovací, uviděl jsem v tom jistou podobnost a zatoužil pochopit, jaká psychologie se za tím skrývá.

Přemýšlel jsem o tom, co se ve všech těch mozcích děje předtím, než změní názor, a co potom. Co nás přesvědčuje a jak? Co pronikne odporem s takovou silou, že začneme věci vidět nejen úplně odlišně, ale divíme se, jak jsme je kdy mohli vidět jinak? Jak se člověk, který je proti „homosexuální agendě“, během deseti let dostane do bodu, kdy s radostí přijde na stejnopohlavní svatbu?

Jak celá země přejde od kouření v letadlech a v kancelářích k tomu, že zakáže kouření v barech, v restauracích i v odpoledním televizním vysílání? Co způsobuje, že se lemy sukní zvedají a klesají a že se plnovousy objevují a zase mizí? Jak přestala být marihuana receptem na šílenství a stala se receptem proti šedému zákalu? Proč nesouhlasíte s osobou, která napsala váš deník z období puberty, proč nechcete totéž, nevěříte tomu stejnému a nenosíte ten samý sestřih jako před deseti lety? Co změnilo váš názor? Jak se vlastně názory mění?

Chtěl jsem pochopit psychologickou alchymii prozření, velkých i malých. Myslel jsem si, že kdybych dokázal vysvětlit tajemnou povahu toho, jak lidé mění nebo nemění názory – a proč taková změna často přichází ve vlnách po dlouhých obdobích jistoty –, mohli bychom se je naučit lépe měnit, u druhých i u sebe. A tak začala posedlost, kterou nyní držíte v rukou.

Toto je kniha o tom, jak se mění názory – a jak se dají změnit. Ne v průběhu staletí, ale během necelé jedné generace, necelé dekády a někdy i během jediné konverzace. Na následujících stránkách se dozvíte, co děláme špatně, když nedokážeme změnit něčí názor; prozkoumáme přitom překvapivou psychologii toho, jak lidé modifikují a aktualizují své názory, postoje a hodnoty, a naučíme se tyto znalosti aplikovat na cokoli, o čem se domníváme, že je zapotřebí to změnit, ať už se to nachází v jedné mysli, nebo v milionu.

Setkáme se s experty, kteří takovéto věci studují, a strávíme čas s lidmi, kteří své názory změnili, ať už v silných okamžicích prozření, nebo na dlouhé cestě vedoucí k překvapivým poznatkům. V závěrečných kapitolách se podíváme na to, jak se tyto myšlenky promítají do společenských změn a jak se za správných okolností během ani ne jedné generace přelévají přes celé země. Uvidíme, že rychlost změny je nepřímo úměrná tomu, jak moc si jsme jistí, a že jistota je pocit: něco mezi emocí a náladou, která se spíše podobá hladu než logice. Přesvědčování, bez ohledu na jeho zdroj, je silou, která tento pocit ovlivňuje.

Až se budeme zabývat technikami, možná ve vás začnou hlodat pochybnosti, nakolik je to všechno vlastně etické. I když máme pocit, že naše úmysly jsou dobré nebo že fakta jsou na naší straně, přesvědčování může působit jako určitá forma manipulace. Možná vás však uklidní, že podle vědecké definice „přesvědčovat“ znamená měnit něčí názor bez použití nátlaku. Daniel O’Keefe, profesor komunikace, definuje přesvědčování jako „úspěšné, záměrné úsilí o ovlivnění duševního stavu jiné osoby pomocí komunikace v situaci, v níž má přesvědčovaná osoba určitou volnost“. Konkrétně, jak to už před lety vysvětlil psycholog Richard N. Perloff ve své knize The Dynamics of Persuasion (Dynamika přesvědčování), se můžeme nátlaku vyhnout tím, že se budeme držet symbolické komunikace ve formě zpráv, které mají změnit postoje či názory (nebo obojí) někoho jiného díky jejich „dobrovolnému přijetí“. Perloff říká, že nátlak se dá od přesvědčování odlišit tím, zda se hrozí „nepříznivými následky“, které mají někoho přimět jednat tak, „jak si přeje ten, kdo se dopouští nátlaku, a to v rozporu s tím, co by preferovala přesvědčovaná osoba sama“. Dodává, že o etické přesvědčování se jedná tehdy, když lidé věří, že mohou toho, kdo je přesvědčuje, svobodně odmítnout. Pouze „když má osoba dojem, že nemá jinou volbu než uposlechnout, mělo by se na takový pokus o ovlivnění spíše nahlížet jako na nátlak“.

Přesvědčování není nátlak a není to ani pokus porazit vašeho intelektuálního soupeře fakty či morální nadřazeností. Stejně tak to není debata, z níž někdo vyjde jako vítěz nebo poražený. Přesvědčování znamená někoho postupně vést a pomáhat mu lépe pochopit vlastní smýšlení a to, jak by se dalo skloubit s poselstvím, o něž vám jde. Nemůžete někoho přesvědčit, aby změnil názor, pokud nebude chtít, a jak uvidíte, techniky, které fungují nejlépe, se soustřeďují spíše na motivaci než na závěry.

Jak zjistíme, přesvědčování je v mnoha ohledech hlavně o tom, pomoci lidem uvědomit si, že změna je možná. Všechno přesvědčování je sebepřesvědčování. Lidé se mění nebo změnu odmítají na základě svých vlastních tužeb, motivací a vnitřních protiargumentů, a pokud se soustředíte na tyto faktory, začne být pravděpodobnější, že svými argumenty změníte něčí názor. Jak kdysi řekl psycholog Joel Whalen: „Když chcete pohnout provázkem, nemůžete ho tlačit – musíte ho táhnout.“

Proto je tak důležité hned na začátku vyjádřit své úmysly. Nejenže vás to udrží na pevné etické půdě, ale také zvýšíte své šance na úspěch. Jinak si lidé budou představovat, jaké úmysly asi máte. A tato představa se v jejich mysli stane vaším „skutečným“ postojem; riskujete tedy, že s nimi nebudete mít takovou konverzaci, jakou jste zamýšleli. Pokud si myslí, že je pokládáte za důvěřivé, hloupé nebo poblouzněné, za někoho ze špatné skupiny nebo za špatného člověka, budou samozřejmě klást odpor a fakta pak budou úplně irelevantní.

Na začátku výzkumu jsem některé z těchto poznatků aplikoval na svého otce, když jsme se dohadovali kvůli jedné konspirační teorii, která pronikla do politiky. Debatovali jsme o faktech – dlouho. Byl jsem vyčerpaný – a pak jsem se nadechl a položil sám sobě otázku, co vlastně chci. Proč jsem chtěl změnit jeho názor?

Řekl jsem: „Mám tě rád a prostě si jen dělám starosti, že se dostáváš na scestí.“ Debata okamžitě skončila. Potom jsme se začali bavit o tom, komu na internetu můžeme věřit. On roztál a přiznal, že je otevřený možnosti změnit svůj názor na fakta – pouze je opatrný na to, odkud pocházejí.

Když jsem si položil otázku, proč chci, aby změnil názor, moje odpověď zněla: „Nevěřím jeho zdrojům a nechci, aby jim věřil on.“ Proč? „Protože věřím jiným zdrojům, které s jeho zdroji nesouhlasí, a přeju si, aby jim věřil i on.“ Proč? „Chci, abychom byli na stejné straně.“ Proč? Můžete se ptát, dokud nezačnete hloubat o kvarcích a gluonech, je ale klíčové, abyste se aspoň podělili o to, jaké jsou vaše úmysly, když oponujete myšlenkám někoho jiného, protože jinak bude pozice vás obou „já mám pravdu a myslím, že ty se pleteš“.

Myslím, že otázku Proč chci změnit názor této osoby? budete mít ve svém mentálním batohu, jak se mnou budete kapitolu po kapitole putovat. A já doufám, že tato otázka vykvete, jako se to stalo v mém případě, do celé řady dalších otázek.

Tato slova čtete proto, že každý z nás má moc vzdát se svých zkostnatělýchh názorů, nahradit nevědomost moudrostí, změnit na základě nových důkazů svůj přístup a osvobodit se od zatuchlých dogmat, škodlivých tradic a klesající efektivity politiky a nefunkčních praktik. Schopnost uvědomit si, že se mýlíme, je vestavěná přímo do té rosolovité změti neuronů, která se natřásá v každé lidské hlavě. Ale kdy, co a koho bychom se měli snažit změnit?

Co se počítá jako nebezpečná nevědomost nebo zastaralé dogma? Co se kvalifikuje jako zhoubná tradice, nefunkční politika nebo pomýlená praktika? Které normy jsou tak škodlivé, které názory tak nesprávné, že jakmile budeme vědět, jak názory měnit, měli bychom využít každou příležitost k tomu, abychom to dělali? A hlavně: Jak víme, kdy máme pravdu my a oni se mýlí?

Ale kromě toho, co vůbec znamená ta fráze „změnit názor“?

Na všechny tyto otázky si postupně odpovíme, ale když jsem se na tuto cestu vydával, tak jsem o nich ještě nepřemýšlel. To přišlo až později, poté co začala být patrná velká část mé vlastní nevědomosti. Proto si myslím, že si tyto otázky musíme položit teď, než začneme, a vnášet je do lekcí a konverzací, které nás čekají.

Schopnost změnit svůj názor, aktualizovat své předpoklady a vzít v potaz jiné úhly pohledu je jednou z našich nejsilnějších stránek; je to schopnost, kterou jsme si vyvinuli a která se zdarma přikládá ke každé kopii lidského mozku. Brzy pochopíte, proč se musíme vyhýbat debatám a začít s konverzacemi, pokud chceme tuto silnou stránku náležitě využít. V debatách jsou vítězové a poražení – a nikdo nechce být poražený. Pokud však mají obě strany pocit, že mohou své uvažování bezpečně zkoumat, že mohou přemýšlet o tom, jak přemýšlejí, že mohou zkoumat své motivace, pak se můžeme vyhnout neužitečnému cíli „vyhrát hádku“.

Místo toho můžeme usilovat o společný cíl: zjistit pravdu.

1

POSTPRAVDA

Charlieho Veitche jsem zahlédl, když vyjížděl po eskalátoru vstupem z London Road na nádraží Piccadilly v Manchesteru. Měl zelenou kostkovanou mikinu, džíny a batoh. V jeho jinak konzervativním sestřihu byl nápadný stříkanec bílých vlasů těsně nad spánky. Když vyjel nahoru, usmál se, otočil se a nezměněnou rychlostí překonal vzdálenost mezi námi.

Za chůze mě pozdravil a změnil směr, aby se zařadil do proudu chodců; jeho tělo přitom rozdělilo zástup lidí, kteří šli opačným směrem. Charlie se stále díval směrem ke mně; představování pominul a rovnou začal rozmáchlými gesty vysvětlovat architekturu a historii města, ve kterém teď on a jeho partnerka Stacey vychovávali tři děti. Svěřil mi, že tu má dobrý život, i když stále pracuje pod falešným jménem, aby ho nenašli trutheři.

Charlie je vysoký, takže mi dalo trochu práce udržet s ním krok. Cítil jsem, jak mě s sebou táhne, jako kdybych se chytil autobusu a moje nohy po chaplinovsku visely ve vzduchu. Chtěl se se mnou podělit o své názory na bezdomovce, místní uměleckou a hudební scénu, moderní filmové produkce, podobnosti a rozdíly mezi Manchesterem, Londýnem a Berlínem – a to vše ještě předtím, než jsme se dostali na třetí přechod pro chodce, který by pravděpodobně ignoroval tak jako ty ostatní, pokud by to dopravní situace umožňovala.

S Charliem jsem se chtěl setkat proto, že v době, kdy si vydělával na živobytí jako profesionální konspirační teoretik, udělal něco neuvěřitelného, něco tak vzácného a neobvyklého, že jsem to předtím, než jsem začal psát tuto knihu, pokládal za nemožné – něco, co mu téměř zničilo život.

Všechno to začalo v červnu 2011, krátce před desátým výročím útoků 11. září. Charlie tehdy nasedl na letišti Heathrow na let společnosti British Airways, který mířil do Spojených států, ke Ground Zero. Spolu se čtyřmi dalšími truthery se připojil ke skupině kameramanů, střihačů a zvukařů a také ke komikovi Andrewu Maxwellovi, moderátorovi televizního pořadu s názvem Conspiracy Road Trip. Maxwell a jeho štáb pro BBC natočili celkem čtyři pořady a každý z nich se zabýval jinou konspirační komunitou: nadšenci pro UFO, popírači evoluce, konspiračními teoretiky zaměřujícími se na pumový útok v Londýně a truthery, lidmi, kteří věří, že oficiální příběh o tom, co se stalo 11. září 2001, je lež.*

Premisou pořadu bylo, že takové lidi dopravovali na různá místa po světě a vozili je autobusem na setkání s odborníky a očitými svědky, kteří vyvraceli jejich konspirační názory nepopiratelnými důkazy a fakty. Dramatické situace, ke kterým to vedlo, poskytovaly skvělé záběry; dohadování a frustraci na obou stranách doplňovala hravá hudba a obvyklé střihy reality show. Na konci každého pořadu si Maxwell, náš moderátor a průvodce světem konspiračních teoretiků, sedl se svými výletníky, aby zjistil, zda je prezentovaná fakta nějakým způsobem přesvědčila. Právě tohle na tom pořadu táhlo. Lidé nikdy neustoupili ani o píď. Rozčilený Maxwell na konci každé cesty vrtěl hlavou a přemýšlel, co by bylo zapotřebí, aby k nim pronikl.

Jenomže Charlieho epizoda byla jiná.

On a ostatní 9/11 trutheři strávili deset dní v New Yorku, ve Virginii a v Pensylvánii. Prošli se po místech dopadu letadel. Setkali se s odborníky na demolice, výbušniny, leteckou dopravu a stavebnictví. Setkali se s rodinnými příslušníky obětí. Setkali se s vládními představiteli, včetně jednoho, který byl v Pentagonu, když budovu letadlo zasáhlo, a pomáhal s tím krvavým úklidem. Navštívili původní architekty Světového obchodního centra. Setkali se s člověkem, který byl v době útoků národním provozním manažerem FAA. Dokonce trénovali na letovém simulátoru komerčních aerolinek a absolvovali nad New Yorkem lekce létání, při kterých bez jakýchkoli předešlých zkušeností s pilotováním přistáli s jednomotorovým letadlem. Na každém kroku své cesty se setkávali s lidmi, kteří byli na špici svého oboru, viděli útoky 11. září na vlastní oči nebo toho dne někoho ztratili.

Navzdory Maxwellovu úsilí se trutheři ještě více zaryli a byli si jistější než kdy předtím, že se jedná o spiknutí. Všichni se s ním hádali; namítali, že je oklamali placení herci, že se odborníci mýlí nebo že ta takzvaná fakta pocházejí z pochybných zdrojů. Všichni, až na jednoho.

Charlie byl v té době jedním z vůdců trutherské komunity. Celá léta měl hlavní příjmy z toho, že vytvářel stovky videí na YouTube s anarchistickou a konspirační tematikou; některá z nich měla milion i více zhlédnutí. Říkal svým fanouškům, že požáry 11. září nemohly být tak horké, aby roztavily ocelové nosníky Světového obchodního centra, a že pokud se budovy zhroutily přesně do svého půdorysu, muselo se jednat o řízenou demolici. Sledoval spojení mezi vládami, podniky a armádami, aby určil, kdo za to byl doopravdy zodpovědný. Běžně chodil do ulic s megafonem v jedné ruce a kamerou ve druhé a pilně pracoval na tom, aby získal přispěvatele a přiměl lidi, aby prozřeli.

Poté co se z toho stala práce na plný úvazek, začal Charlie působit jako podvratný řečník; pravidelně vystupoval na festivalech zaměřených na další konspirační teoretiky, anarchisty a neohipíky, kteří hledali sex, drogy a Wi-Fi zdarma. Stal se přítelem a spolupracovníkem světoznámého teatrálního patriota Alexe Jonese a vyšetřovatele interdimenzionálních plazů Davida Ickeho.

Pět let získával tvrdé zkušenosti a několikrát dokonce skončil ve vazbě. Byl zatčen za to, že se vydával za policistu, když ho ruská státní televize vyslala udělat reportáž ze summitu G20 v Torontu a odhalit machinace dystopického nového světového řádu. Později byl, což je ironické, zatčen na základě podezření ze spiknutí, protože plánoval protest během královské svatby. The Telegraph, který přinesl zprávu o jeho zadržení, ho popsal jako „známého anarchistu“.

Charlie byl miláčkem konspirační komunity, stoupající hvězdou na YouTube a pokládal se za slibnou provokatérskou celebritu. Někteří ho nenáviděli. Jiní ho milovali. Domníval se, že výlet do New Yorku bude jeho velkou šancí, událostí, která ho dostane do mainstreamu. Když tam ale na vrcholu své slávy dorazil, udělal něco neuvěřitelného a – jak se ukázalo – neodpustitelného.

Změnil názor.

* * *

V kavárně Eastern Bloc jsme seděli tak dlouho, že kolem nás prošlo několik vln zákazníků, kteří se zastavovali, aby se najedli, popovídali si a zasmáli se. Zdálo se, že Charlie se na tom přiživuje: zvyšoval hlas, aby ho kolemjdoucí mohli snadno slyšet, když v oblaku kouře z cigaret značky American Spirit vysvětloval, proč už není truther.

Na začátku natáčení zmiňované epizody se on a ostatní trutheři setkali s expertem na demolice jménem Brent Blanchard, který jim řekl, že řízená demolice by vyžadovala obrovskou skupinu lidí. Vysvětlil, že nejprve by se musely vybourat vnitřní zdi Světového obchodního centra, aby se odhalily stovky vnitřních sloupů; ty by se pak musely naříznout zařízením podobným sbíječce a pak by se do nich vložily nálože. Dělníkům by trvalo celé měsíce, než by věže Světového obchodního centra připravili k řízené demolici takových rozměrů. A celou tu dobu by je lidé viděli vcházet do budov a zase vycházet, dávat si přestávky na oběd, přesouvat vybavení, potýkat se se sutí a stavebním odpadem. Něco takového by se nedalo utajit.

Charlie se zeptal: „Jestli je to pravda, proč se pak budovy dokonale zřítily do svého půdorysu? “

Blanchard vysvětlil, že zřícení nebylo až tak dokonalé. Použil rekvizitu vyrobenou z lega, aby Charliemu ukázal, jak horní polovina při pádu v řetězové reakci zničila sebe i vše pod sebou. Vysvětlil, že to trosky rozmetalo směrem ven – ne do půdorysu budov.

Charlie se zeptal: „Ale jestli to bylo jen letecké palivo a ne výbušniny, a letecké palivo při hoření nedosahuje takové teploty, aby mohlo roztavit ocelové nosníky, jak se ty budovy mohly zřítit?“

Blanchard vysvětlil, že nebylo zapotřebí, aby se ocelová kostra roztavila. Stačilo, aby se nosníky jen maličko ohnuly. Jakmile se tak stalo, nedokázaly už unést celou váhu budovy nad sebou; začaly se tedy ohýbat ještě víc, až už tu obrovskou sílu, která na ně seshora tlačila, nevydržely. Charlie se s ním nehádal. Vstřebal Blanchardovo vysvětlení a nebyl si jistý, co si má myslet.

Později se skupina setkala s architekty Světového obchodního centra, kteří jí trpělivě vysvětlili, že budova byla navržena tak, aby vydržela náraz letadla z té doby, ne útok moderního tryskového letounu naloženého palivem a letícího plnou rychlostí. Setkali se s Alice Hoaglandovou, která přišla o svého syna Marka Binghama – jeho unesené letadlo se zřítilo v poli poblíž Shanksville v Pensylvánii. Setkali se s Tomem Heindenbergerem, který po třiceti letech manželství přišel o svou ženu Michelle, letušku pracující v letadle, které narazilo do Pentagonu. Na základě těchto výpovědí Charlieho zaplavily pochybnosti a vyvolaly v něm celý roj dalších pochybností.

„Zničehonic tohle všechno a potom bác ho!“ řekl Charlie, když popisoval své prozření. Letecká škola, výkresy, architektonická firma, experti na demolice – to všechno podkopávalo jeho jistotu. Odhalilo to možnost, že by se mohl mýlit; tím, co mu ji potvrdilo, však byli ti truchlící rodinní příslušníci.

Po návratu do hotelu však Charlieho překvapilo zjištění, že jeho epifanie byla opravdu jen jeho. Ostatní mu řekli, že FBI vymyla Hoaglandové mozek, nebo ještě hůř, že to byla herečka, kterou BBC najala, aby je všechny oklamala svými „krokodýlími slzami“. Charlie předtím Hoaglandovou držel v náručí, zatímco vzlykala, a tato slova ho šokovala. Řekl mi, že začal své společníky nenávidět; myslel si: „Vy zasraný zvířata. Vy nechutný zasraný zvířata.“

Ještě během této cesty se Charlie postavil na Times Square a natočil sám sebe, jak vysvětluje, co se dozvěděl. Setkal se s experty, kteří mu ukázali, jak snadné je pilotovat letadlo a bez velkých zkušeností s ním přistát, jak obtížné by bylo provést řízenou demolici tak, aby si toho nikdo nevšiml, jak budovy nebyly schopné vydržet náraz moderního dopravního letadla se spoustou paliva a tak dále.

„Já prostě nevím, lidi,“ řekl, když popisoval ty detaily. Chápal, proč mělo tolik lidí, stejně jako on, podezření, že šlo o nekalou hru. O zbraních hromadného ničení v Iráku se přece také lhalo a na základě těchto lží se vedly války. Jejich hněv byl ospravedlněný, jejich posedlost hledáním odpovědí pochopitelná.

„My nejsme důvěřiví,“ řekl Charlie. „My z hnutí Pravda o 11. září se jenom snažíme zjistit pravdu o tom, co se stalo. Mysl se tomu vzpírá. Tato realita, tento vesmír jsou opravdu plné kouřových clon, iluzí a slepých uliček, ale je tu i správná cesta, a sice být vždy oddán pravdě. Nedržte se náboženského dogmatu. Pokud vám někdo předloží nové důkazy, poperte se s nimi, i kdyby odporovaly tomu, čemu vy nebo vaše skupina věříte nebo chcete věřit. Pravdě musíte prokazovat tu největší úctu – a to já dělám.“

O týden později, poté co se vrátil domů, Charlie sestříhal a nahrál svou zpověď o délce tří minut a třiceti tří sekund, proloženou záběry ze své cesty. Nazval ji Žádný emocionální vztah k teoriím o 11. září – nejdůležitější je pravda.

Do popisku videa napsal, že po pěti letech, kdy věřil této konspirační teorii, poté co několikrát vystoupil v pořadu Alexe Jonese, poté co na jevišti i v televizi propagoval trutherskou komunitu, nyní věří, že „americká obrana byla přistižena se staženými kalhotami“.

„Nemyslím si, že se na událostech toho dne podílel někdo z vyšších řad vlády. Ano, změnil jsem názor.“ Rozloučil se slovy: „Ctěte pravdu – Charlie.“

Reakce byla prudká a brutální.

* * *

Zpočátku mu začali lidé psát e-maily a ptát se, jestli je v pořádku a co s ním vláda provedla. Konspirační teoretik Ian R. Crane během prvních několika dnů napsal na trutherská fóra, že mu jeden jeho kamarád producent řekl, že Charlieho zmanipuloval psycholog, který úzce spolupracoval s mentalistou Derrenem Brownem. Tím se vysvětlovalo, proč Charlie takové video zveřejnil. Začaly se šířit pověsti, že byl celou dobu tajným agentem, kterého vyslala FBI, CIA nebo britská tajná služba, aby infiltroval trutherské hnutí – že ho mezi ně nastrčili, aby je zdiskreditoval. Moderátor konspiračního rádia Max Igan řekl, že Charlie je první člověk v trutherském hnutí, o kterém kdy slyšel, že změnil názor. Prostě to nedávalo smysl. Lidé psali do komentářů na webové stránce pořadu například „dostali ho“, „tak co, Charlie, kolik ti elita zaplatila, aby ti zavřela hubu?“ a „to je jako vyměnit víru v gravitaci za přesvědčení, že neexistuje“.

Na internetu se začaly objevovat narychlo natočené videoreakce, které tvrdily, že BBC Charlieho uplatila. Aby vysvětlil svůj postoj, vystupoval v internetových konspiračních talk show. Podělil se o to, co mu řekli odborníci a proč to bylo tak přesvědčivé, ale ostatní trutheři se na něj dívali s nedůvěrou. Charlie ve svých videoreakcích prosil o trochu slušnosti. Zanedlouho začalo být zjevné, že je exkomunikován. Obtěžování pokračovalo celé měsíce. Vypnul proto u svých videí komentáře. Jeho webovou stránku někdo napadl. David Icke a Alex Jones s ním přerušili veškeré styky.

Nakonec byla Charlieho epizoda pořadu Conspiracy Road Trip odvysílána. Na konci Maxwellovi řekl: „V podstatě to musím překousnout, přiznat, že jsem se mýlil, chovat se pokorně a pokračovat dál.“ Jenomže v té době už to kvůli trutherům nebylo možné. Charlie mi řekl, že nejohavnější okamžik během tohoto trýznění nastal, když někdo zjistil, že má na YouTube osobní kanál s videi své rodiny a dalšími osobními materiály.

„Ten můj kanál se jmenoval něco jako Zabijte Charlieho Veitche. Moje sestra tehdy měla dvě malé děti a jedno z rodinných videí na něm zachycovalo moji cestu za ní do Cornwallu, nádherné části Anglie. A nějakej hajzl,“ Charlie hledal ta správná slova, „vytvořil na jeho základě fotomontáž, na níž byly děti mé sestry nahé. A tu jí  poslal.“

Charlieho sestra mu v slzách zavolala. Nedokázala pochopit, jak nebo proč se to děje. Volala i jeho matka. Někdo našel její e-mailovou adresu a poslal jí tisíce e-mailů včetně jednoho s dětskou pornografií, do níž byly vloženy tváře jejích vnoučat. Odesílatel tvrdil, že snímky jsou skutečné a že je pořídil Charlie. V domnění, že je to pravda, kontaktovala Charlieho.

„Šli mu po krku, jako by to byla nějaká trofej,“ vysvětlovala jeho partnerka Stacey Bluerová, která se k nám připojila na snídani. „Když jsem byla těhotná, začala jsem dostávat spoustu zpráv jako tvoje dítě je zplozenec ďábla‘ a další podobné příšerné věci.“

Alex Jones si přisadil vlastním videem. Seděl v zatemněné místnosti s tváří ozářenou červeným světlem, kamerou zaměřenou na oči a vysvětloval, že od začátku věděl, že je Charlie dvojitý agent. Nakonec řekl, že by jeho fanoušci měli být stále ve střehu, protože se budou neustále objevovat lidé jako Charlie, kteří třeba po nějakém čase v hnutí prohlásí, že změnili názor. To pro Charlieho znamenalo konec. Vzdal se snahy někoho přesvědčovat o tom, čemu nyní věřil. Trutheři ho oficiálně vyhnali, a tak tuto komunitu opustil nadobro.

V dubnu 2015 získal Charlie své současné zaměstnání, které kvůli zachování jeho anonymity nehodlám detailně popisovat; řeknu jen tolik, že spočívá v prodeji nemovitostí po celém světě.

„Jsem v tom vážně dobrý. Dokážu si vydělat slušné peníze,“ řekl mi, hrdý na to, že svým nepřátelům konečně unikl. „Nějaký čas to trvalo, ale těch šest let na YouTube, kdy jsem musel jen blábolit a výřečně mluvit o abstraktních konceptech, bylo skoro jako šestiletý trénink. A získal jsem přitom hroší kůži. Myslím, že jsem velmi dobrý prodejce.“

„Tak to je šance, že vám Google kariéru možná nezničí,“ řekl jsem, vzhledem k tomu, jak problematické by pro potenciálního zaměstnavatele mohlo být vygooglení jména „Charlie Veitch“.

Charlie mi řekl, že když svou aktuální práci dostal, dal si na Facebook fotografie nových vizitek a někdo okamžitě poslal jeho šéfovi e-mail s tím, že Charlie je zločinec a zneužívá děti. Charlie už mu prý předtím řekl o své minulosti na YouTube, ale ne o tom obtěžování.

„Řekl jsem šéfovi ten příběh, o kterém se teď bavíme, o celé té změně v mém životě.“ Potom Charlie napodobil jeho hlas: „‚To nic, Charlie. Tihle lidi jsou kundy, vopravdový kundy.‘“

Po tomto incidentu si Charlie změnil jméno a nechal si udělat nové vizitky.

* * *

Jeho příběh zpočátku působil jako paradox. Charlie Veitch změnil názor na základě drtivých důkazů. Jenomže ostatní trutheři viděli tytéž důkazy, mluvili s týmiž experty, objali tytéž vdovy a vdovce, a přesto si byli jistější než kdy předtím, že útoky z 11. září byly dílem vlády. Říkal jsem si, že tu musí působit ještě něco jiného. Něco, co s fakty možná souvisí jen velmi málo. Už v době, kdy jsem psal své předešlé knihy, mi došlo, že fakta sama o sobě nestačí na to, aby všichni lidé  nahlíželi na věci stejně. To je značně zastaralý omyl. Racionalističtí filozofové v 19. století tvrdili, že veřejné školství posílí demokracii vymýcením veškerých pověr. Benjamin Franklin napsal, že veřejné knihovny učiní obyčejné lidi stejně vzdělanými jako aristokraty, a dají tak veřejnosti moc hlasovat v jejím nejlepším zájmu. Timothy Leary, psycholog, který propagoval rozšiřování mysli pomocí psychedelických drog a později se stal zastáncem kyberpunkového étosu, hlásal, že počítače a později internet odstraní informační síto „strážců bran“ a předají „moc do rukou uživatelů“ – demokratickou sílu, díky které budeme moci svýma očima přijímat, co se nám zlíbí. Každý z nich snil o tom, že všichni jednoho dne budeme mít přístup ke stejným faktům a přirozeně se shodneme na tom, co znamenají.

V oblasti vědecké komunikace se tomu říkalo „model informačního deficitu“ a mezi frustrovanými akademiky se o něm dlouho debatovalo. Když kontroverzní vědecká zjištění týkající se všeho možného, od evoluční teorie po nebezpečnost olova v benzinu, nedokázala přesvědčit veřejnost, přemýšleli, jak model nejlépe upravit, aby fakta mohla mluvit sama za sebe. Jenomže když začaly nezávislé weby, sociální média, podcasty a YouTube hovořit za ně a podkopávat autoritu profesionálů pracujících s fakty novinářů, lékařů a autorů dokumentárních filmů, byl model informačního deficitu konečně opuštěn. To v posledních letech vedlo k určité morální panice.

Koncem roku 2016, kdy jsem psal tuto knihu, prohlásilo nakladatelství Oxford University Press za mezinárodní slovo roku termín „postpravda“. Při této příležitosti uvedli, že se jeho používání během sporů o referendum na téma brexit a prezidentské volby ve Spojených státech zvýšilo o dva tisíce procent. Deník The Washington Post k tomuto oznámení napsal, že to jeho redakci nijak nepřekvapuje. Místo toho si posteskli: „Je to oficiálně potvrzeno: Pravda je mrtvá. Fakta jsou pasé.“ V 10. letech 21. století se do popředí veřejného povědomí dostaly termíny jako „alternativní fakta“ a zbývající nezasvěcenci po celém světě se důvěrně obeznámili s koncepty, jako jsou informační bubliny a konfirmační zkreslení, které se v psychologii už dlouho probíraly. CEO Applu Tim Cook řekl světu, že falešné zprávy „zabíjejí lidskou mysl“. Potom termín falešné zprávy zmutoval z nového označení pro propagandu v nálepku pro prakticky cokoli, čemu lidé odmítali věřit. To přimělo Briana Greenea, fyzika, který studuje teorii strun, k tomu, aby magazínu Wired sdělil: „Došli jsme na velmi podivné místo v americké demokracii: útočí se tu na některé prvky reality, o kterých bychom si ještě před několika lety mysleli, že se o nich nedá debatovat, diskutovat ani se o ně nelze přít.“

Sociální média se adaptovala; opustila fotografie tacos a miminek a nahradila je hádkami o sporných tématech, které vyvolávaly tím více interakcí, čím byly kontroverznější. Začala nová studená válka založená na cílených dezinformacích a během pouhých několika měsíců seděl CEO Facebooku Mark Zuckerberg před Kongresem a vysvětloval, jak ruští trollové zaplavují sociální sítě clickbaitovými zbraněmi, a to ani ne tak proto, aby dezinformovali, jako spíš aby podpořili jalové hádky, které ztěžují demokratickou spolupráci.

Jak se dekáda chýlila ke konci, v deníku The New York Times vyšel úvodník s názvem „Věk postpravdové politiky“, který tvrdil, že nyní je ohrožena i samotná demokracie, protože fakta „ztratila svou schopnost vést ke shodě“. Časopis The New Yorker se zabýval otázkou „Proč fakta nemění naše názory“, The Atlantic ohlásil „Tento článek váš názor nezmění“ a nakonec přišel časopis Time se svou zlověstnou černočervenou obálkou, na níž byla tučně vytištěna jediná otázka, která, jak se zdálo, shrnovala morální paniku způsobenou naším narůstajícím epistemickým chaosem: „Je pravda mrtvá?“

A to všechno bylo ještě před QAnonem, shromážděními „Stop the Steal“, vzpourou v Kapitolu, impeachmentem Donalda Trumpa, davy strhávajícími věže 5G na základě podezření, že by mohly vysílat toxické paprsky, protesty v hlavních městech jednotlivých států, jejichž účastníci prohlašovali, že covid 19 je podvod, nástupem covidových antivaxerů nebo masivními protesty kvůli policejní brutalitě a systémovému rasismu po smrti George Floyda. Ve všech těchto případech jsme se v tomto novém informačním ekosystému zoufale snažili změnit názory těch druhých – někdy jsme k tomu používali videa, jindy články na zpravodajských webech, jindy zase stránky na Wikipedii. Když jsem se ale dozvěděl o Charliem Veitchovi, nemohl jsem si nepoložit otázku: Pokud nyní žijeme v postpravdovém světě a fakta nedokážou měnit lidské názory, jak si vysvětlit skutečnost, že Charlie svůj názor změnil, když mu byla předložena fakta? Proto jsem se vydal do Manchesteru, abych se s ním setkal, a poté, co jsem si vyslechl jeho příběh, jsem začal pociťovat stejné pochybnosti, jaké tehdy v New Yorku pocítil on.

Během svého prvního setkání s Charliem Veitchem jsem to ještě nevěděl, ale odpověď na otázku, proč fakta, která změnila jeho názor, nezměnila názor jeho společníků, odhalí, proč se tolik z nás brání některým faktům, ale ne jiným. K jeho příběhu se tedy vrátíme, až navštívíme aktivisty, neurovědce a psychology, kteří nám pomohou pochopit, jak si své názory, postoje a hodnoty vlastně utváříme a jak se tyto mentální konstrukty posouvají, mutují a mění, když procházíme světem, učíme se a zažíváme situace, které zpochybňují naše dosavadní představy a moudrost získanou od ostatních.

V novém, zploštělém on-line světě, kde je pravděpodobnější, že narazíme na lidi, kteří s námi nesouhlasí, než kdy dřív, nás všeobecný odpor ke změně zavedl do éry nebezpečného cynismu. A to v otázkách tak rozmanitých, jako zda chce Bill Gates použít vakcíny k tomu, aby vám vpravil do krve mikročipy, zda je změna klimatu skutečná, nebo zda je Zápisník jedné lásky dobrý film.

V tomto novém informačním ekosystému, kde měl každý přístup k faktům, která, jak se zdálo, podporovala jeho vlastní názory, jsme začali věřit, že žijeme v oddělených realitách. Lidi na druhé straně jsme začali vnímat jako stejně nepřesvědčitelné jako ty truthery, kteří Charlieho doprovázeli do New Yorku. Kdysi jsem to také tak viděl, ale během psaní této knihy jsem změnil názor.

Všechno to začalo, když jsem se vydal na setkání s profesionálními „měniči názorů“ v Los Angeles.

2

HLOUBKOVÉ AGITOVÁNÍ

Z místa, kde jsme zaparkovali, se řady dvoupodlažních cihlových domků v San Gabrielu zdály nekonečné. Jedním směrem jako by se táhly až do srdce Los Angeles a druhým se klikatily k obzoru, kde mizely v blízkých horách, jež je oddělovaly od Mohavské pouště daleko za nimi.

Steve Deline si mezi vyprahlými trávníky a odpařujícími se bazény shromáždil před náklaďákem vybavení a doporučil dvěma studentům z UCLA, kteří přijeli s námi, aby se namazali krémem na opalování. Strčil jim láhve s vodou do kapes a do podpaždí, potom jim zkontroloval videokameru a vyměnil si s nimi telefonní čísla, aby mohli zůstat v kontaktu prostřednictvím textových zpráv. Stínili si oči mapami a poslouchali, jak jim Steve ještě jednou vysvětluje jejich trasu. Stejně jako ostatní agitátoři, kteří vystoupili ve městě na různých místech, měli ve dvojici chodit od domu k domu; jeden z nich se měl snažit změnit něčí názor a ten druhý měl jeho počínání nahrávat. V našem týmu mluvil Steve, zatímco já jsem obsluhoval kameru. Potil jsem se tak na kalifornském slunci několik měsíců poté, co Nejvyšší soud odhlasoval legalizaci sňatků pro stejnopohlavní páry. Práce, kterou Steve a jeho organizace vykonávali už celá léta, se dostala do titulků po celém světě – jak v mainstreamových novinách, tak v akademických časopisech. Někteří říkali, že se jedná o průlom v umění a vědě přesvědčování, o něco, co by mohlo navždy změnit politiku a veřejnou diskusi. Přišlo mi, že pokud chci pochopit, jak se mění názory a jak je lze změnit, je tohle to nejlepší místo, kde začít. Poslal jsem jim e-mail, popovídal si s nimi po telefonu, vysvětlil jim svůj zájem a do týdne jsem byl v Kalifornii a už s organizací Leadership LAB trénoval. O sobotách se LAB obvykle vydává s proměnlivou, ale věrnou skupinou dobrovolníků hovořit s lidmi k jejich dveřím. Dělají to už více než deset let a za tu dobu absolvovali přes patnáct tisíc rozhovorů, které si převážně nahrávali, aby mohli každý z nich podrobně zkoumat a na jejich základě zlepšovat svou rétoriku. Díky tomu LAB postupně vypiloval metodu tak rychlou, spolehlivou a novou, že si společenští vědci začali kupovat letenky, aby ji mohli studovat osobně.

Říkají tomu „hloubkové agitování“. Lidé, kteří používají tuto techniku, dokážou – ne pokaždé, ale často – přimět druhé, aby opustili dlouho zastávaný názor a změnili svůj postoj, především pokud se jedná o nějakou spornou sociální otázku, a to během necelých dvaceti minut. I já jsem chtěl vědět, jak to funguje a co to odhaluje, a tak jsem se spolu se Stevem vydal do terénu, abych viděl jeho počínání v praxi.

* * *

LAB (neboli Learn Act Build) je politickou odnoží Los Angeles LGBT Center, největší LGBTQ organizace na světě. Její roční provozní rozpočet přesahuje sto milionů dolarů a většina z těchto peněz jde na poskytování zdravotní péče a poradenství; malé procento však dostává i LAB. Řekli mi, že celá léta byl jejich misí „ běh na dlouhou trať“: měnit názory na LGBTQ otázky tím, že budou vyvíjet ty nejlepší praktiky pro změnu veřejného mínění a dělit se o získané know-how, aby mohli pomáhat vyhrávat volby a referenda po celém světě. Cílem, jak mi vysvětlili, bylo změnit politiku a zákony na místech, kde se stále dařilo předsudkům a opozici proti LGBTQ otázkám.

* * *

* * *

Hloubkové agitování nebylo vynalezeno. Bylo objeveno. A k tomu objevu došlo díky jednomu člověku a jeho posedlosti odpovědí na jednu jedinou otázku.

* * *

„Je to jen správně, nechte člověka být tím, kým je,“ argumentovala. „Každý by měl mít právo být tím, kým chce být.“

* * *

* * *

„Jak na to přišla řeč?“

* * *