PROBOUZENÍ

ZRANITELNOSTI

Cesta od strachu

k lásce

Krishnananda Trobe a Amana Trobe

PROBOUZENÍ

ZRANITELNOSTI

Cesta od strachu

k lásce

2008

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Krishnananda Trobe

Probouzení zranitelnosti – Cesta od strachu k lásce / Krishnananda Trobe a Amana Trobe ; [z anglického originálního 

rukopisu ... přeložila Andrea Hässelbarthová]. - 1. vyd. v českém jazyce. - Praha : Maitrea, 2008. - 290 s.

Název originálu: Face to face with fear - transforming fear into love

ISBN 978-80-87249-01-7

159.923.5 * 159.923.2 * 159.974 * 177.6 * 613.88 * 173.5/.7

- rozvoj osobnosti

- sebepřijímání

- psychická traumata

- láska

- partnerské vztahy

- sexualita

- rodiče a děti

- populárně-naučné publikace

159.92 - Vývojová psychologie. Individuální psychologie [17]

Krishnananda Trobe a Amana Trobe:

Probouzení zranitelnosti – Cesta od strachu k lásce

© Thomas Owen Trobe 2008

Translation © Andrea Hässelbarthová 2008

Czech edition © MAITREA a.s. Praha 2008

ISBN 978-80-87249-01-7

ÚVOD
Přijetí strachu

Naše chápání strachu je obvykle mylné; máme představu, že strach je něco negativního, něco, čemu je dobré se vyhnout nebo to potlačit. Tedy alespoň já jsem strach tak mnoho let vnímal. Během času jsem však pochopil, že když se spojím se svým strachem, vydám se na cestu, která mě zavede hluboko do mého nitra. V této knize tuto cestu popisuji; popisuji léčivý proces, založený na schopnosti přijmout svůj strach a pracovat s ním s láskou a soucitem. Vycházím ze svého vnitřního procesu a z materiálů, se kterými já a moje partnerka Amana pracujeme na seminářích po celém světě. Objevili jsme, že mnohdy je to právě strach, který nám brání žít naplněný život, strach, který jsme neprozkoumali a neintegrovali. Čím více ho přijímáme a čím více jsme schopni ho zpracovat, tím bude náš život plnější a spokojenější. A nejen to, ještě podstatnější je, že spojení se strachem a jeho úplné přijetí je branou k božskému, k hlubokému spojení s Existencí. A nás spojuje s naší citlivostí.

Když se podívám na hlavní události ve svém životě, zdá se, že se všechny točí okolo vnímání strachu – strachu ze ztráty, z trestu, strachu z toho, že budu kritizován nebo souzen, strachu z odmítnutí, z osamělosti a opuštění, strachu o přežití, strachu z toho se ukázat, strachu z ponížení, strachu z úspěchu či neúspěchu, z důvěrného vztahu, z konfrontace se zlostí nebo strachu z toho, že přestanu mít věci pod kontrolou. A pokaždé, když se mi podařilo projít nějakým významným strachem a pocítit uvolnění, zaznamenal jsem novou etapu a hloubku v objevování sebe sama.

Můj přítel a učitel říkával, že se můžeme rozhodnout pro život v džungli, nebo v zahradě. V džungli rozhodují hodnoty, jako jsou boj, soutěživost, úspěch a neúspěch, image a výkon. V džungli vidíme, že lidé žijí v hierarchii, která je založena na jejich úspěchu, přitažlivosti a moci a převažuje tu pocit nedostatku a strachu. V džungli nás učí nepodléhat strachu, a nás tento přístup nutí buď strach kompenzovat – neboť se cítíme příliš zranitelní a bázliví –, nebo rezignovat.

V zahradě je místo pro každého: každý se může projevit takový, jaký je. V zahradě je vítáno veškeré rozpoložení, ve kterém se právě nacházíme. Je to svět, jehož největšími hodnotami jsou přijetí toho, co je, a vzájemná podpora při tom, když se učíme milovat sami sebe, objevovat a rozvíjet vlastní hodnoty a talenty, aniž bychom se s někým srovnávali. Je to svět, ve kterém se učíme vidět ostatní ne jako hrozbu, ale jako zdroje. Možná bychom ve svém srdci raději žili v zahradě, ale naše mysl a chování zůstávají uvězněny v džungli. Abychom mohli změnit pohled na věc, musí dojít k určitému posunu v našem vědomí.

Většina z nás byla vychovávána v atmosféře džungle – v atmosféře tlaku, napětí a srovnávání. Nebyli jsme posuzováni na základě svého bytí, ale podle výkonu a vzhledu. Tento druh podmínění je hluboce zakořeněn ve společnosti, v níž jsme vyrůstali, a nevědomě a automaticky se přenáší z jedné generace na druhou. Poté, co jsme prodělali výchovu v takovém prostředí, jsou naše těla a mysl plné obrovského strachu a studu. Naše vnímání sebe sama je poškozeno a ztrácíme vrozený pocit důvěry a otevřenosti.

Pokud žijeme v džungli, zraňuje nás to. Když si vzpomenu na některé věci, které jsem dělal a které byly výsledkem tohoto druhu vědomí, je pro mě těžké sám sobě odpustit. Soupeřil jsem s kolegy, a dokonce jsem jim přál neúspěch. Byl jsem netrpělivý vůči svým přátelům, partnerkám a klientům, a někdy jsem je i napadal svými soudy a netrpělivostí. Byl jsem neupřímný a nečitelný. Svým narcismem jsem lidi zraňoval, a když mě potřebovali, tak jsem tam pro ně nebyl. Dral jsem se nemilosrdně kupředu, dával si nemožné cíle, a když jsem svým očekáváním nedostál, byl jsem na sebe tvrdý. Choval jsem se tak, protože jsem vyrůstal v džungli. Není to omluva, ale je to vysvětlení. Pravidla, která platí v džungli, způsobí, že naše nitro je plné strachu, bez schopnosti vnímat s láskou. Začneme se chovat destruktivně – k sobě i k ostatním.

Díky práci na sobě a práci s lidmi jsem si před mnoha lety uvědomil, že zdrojem sebeničení, neschopnosti fungovat a veškerého chování, které jsem zmínil výše, je strach. Strach je základní téma, možná to nejhlubší, kterým se musíme v životě zabývat. Když pochopíme, čeho se vlastně bojíme, můžeme svůj strach lépe vnímat. Může se jednat o strach z napadení, necitlivosti, zneužití, ponížení, opuštění, odmítnutí, osamění, izolace či zániku. Pokud jsme schopni vnímat, jak se projevuje strach v našem těle, a pokud pochopíme, jak řídí naše myšlenky a činy, pochopíme svůj strach více do hloubky.

Když svůj strach popíráme a nechceme ho uznat, ukryje se do tmavých koutů našeho vědomí, ze kterého náš život mocně ovlivňuje a často nás paralyzuje. A dokud zůstává takto skrytý, pak i přesto, že se ho pokoušíme překrýt nejrůznějšími kompenzacemi a návyky, může nám způsobovat chronickou úzkost, může ničit naši tvořivost, a my jsme pak rigidní, podezíraví a posedlí touhou se zabezpečit. A v nejhorším případě nám nedovolí najít lásku. Je to právě strach, co nás drží při životě v džungli a nedovolí nám vstoupit do zahrady. Je to náš strach, co nám brání v rozpoznání našich nejzákladnějších darů, brání nám, abychom se otevřeli tomu, co nám nabízí život.

Strach zasahuje do všech oblastí našeho života a často jim naprosto dominuje – ovlivňuje to, jak mluvíme, jak pracujeme, jak jíme, jaké máme vztahy s ostatními, jak jsme tvůrčí nebo jak si nic z toho nedovolíme. Strach má vliv na to, jak dýcháme. Je stále přítomným faktorem, který se pokoušíme ignorovat, překonat nebo odtlačit. Kdysi, na své vlastní cestě sebepoznání, jsem pozoroval, jak hluboký je můj strach a jak hluboký vždy byl. Věděl jsem, jak moc se bojím, ale byl jsem přesvědčen, že strach je něco, co potřebuji překonat, nebo mě bude v životě omezovat a udělá ze mě zbabělce. Je to již velmi dávno, co jsem se rozhodl, že svému strachu nedovolím, aby mě „dostal“. Pomocí své odhodlanosti a své vůle jsem se snažil strach překonat. Dokonce si vzpomínám, že když jsem se před lety učil lézt po horách, tak v polovině cesty na příkrou horu jsem nahlas řekl: „Kašlu na tebe, horo, mě nezdoláš!”

Žádný z těchto přístupů mi ovšem nepomohl navázat hlubší vztah k sobě samému. Byl jsem na útěku před svým strachem. A protože jsem se mu vyhýbal, odpojil jsem se od své citlivosti a hloubky. A v mých vztazích vycházel tento rozpor na povrch. Svoji citlivost jsem si projikoval na své partnerky a zazlíval jsem jim – což jsem jim také dával různě najevo –, že jsou příliš závislé na druhém nebo že je příliš ovládá strach. Nebyl jsem se sebou v kontaktu, ale věřil jsem, že kdybych svůj strach přestal zkoumat, zcela by mě přemohl. Zkrátka a dobře, naučil jsem se žít tak, že jsem všechen svůj strach vynalézavě překrýval všemožnými kompenzacemi. Pilně jsem se učil ve škole, neustále jsem se něčím zaměstnával, dodával jsem si odvahu riskantními výzvami a vyhýbal se důvěrným vztahům. Tlačil jsem a tlačil, běhal jsem od jedné věci k další, vypracovával projekty, snažil se zavděčit, hledaje uznání a ocenění, a to vše proto, abych nemusel cítit strach a prázdnotu uvnitř sebe.

Nevěděl jsem samozřejmě, že utíkám jako o život, ale vlastně se tím jen marně snažím vyhnout strachu, který mě pronásleduje jako stín. Myslel jsem si prostě, že tak má vypadat život. A jiný způsob života jsem poznal až mnohem později. Dokud jsem vězel ve všech těch kompenzacích strachu, nebyl jsem schopen rozpoznat, že právě tento způsob života je tak hluboce vryt do západní kultury. Otiskl se do ní tak hluboce, že se zdá téměř nemyslitelné se z něj osvobodit. Má duše hledala mnoho let, než jsem pochopil, jak hluboko jsem v tom uvězněn – vůbec jsem si neuvědomoval, že jsem se úplně podrobil a žil jsem jako v transu; v transu, ve kterém jsem neustále utíkal před strachem, ve snaze nevidět malého chlapce uvnitř sebe, který měl hrůzu z neúspěchu a z odmítnutí. Dokonce i můj zvyk, odplout v myšlenkách jinam a stáhnout se zpět, měl zakrýt strach – strach dítěte, které je po většinu času v šoku.

Když nerozpoznáme svůj strach a nebudeme s ním pracovat, v partnerských vztazích se budeme hádat, staneme se závislými, a nakonec se rozejdeme. Strach ochromuje naši schopnost prožívat intimitu, protože se nesoustředíme na sebe, ale na druhého člověka – na to, co dělá nebo nedělá, nebo na to, jak nám nedává to, co chceme. Nezpracovaný strach také zcela ničí naši tvořivost a sebedůvěru. Tlačíme, posuzujeme se a kritizujeme sebe i ostatní, do nekonečna se srovnáváme, snažíme si vylepšit image a při honbě za uznáním, respektem a oceněním se sami sobě ztrácíme. Navíc nás strach, o kterém nevíme a se kterým jsme nepracovali, může přimět k nevědomému jednání, a to je bolestné a zničující jak pro nás, tak pro ty, kteří jsou nám blízcí. Nezpracovaný strach způsobuje také pocit oddělení – jsme totiž skálopevně přesvědčeni o tom, že ve světě není místo pro lásku a péči. A pokud tuto nedůvěru nevyléčíme, i nadále budeme žít v pocitu oddělení, neschopni přijímat lásku.

Nyní vím, že existuje i jiná možnost, jak přistupovat ke strachu. Učím se chápat trauma a jeho účinky na nervový systém. Dopřeju si čas, abych vystopoval vjemy, které strach zanechá v těle, a všímám si, jak strach ovlivňuje mé myšlenky a chování. Ve své knize představuji metodu léčení, metodu, která nám může pomoci vědomě se přesunout z „džungle“ do „zahrady“. Tuto metodu používáme s Amanou ve své práci a já ji soustavně využívám ve svém životě. Spočívá v tom, že přijmeme svůj strach a pochopíme ho, a to jednak tu jeho část, která se projevuje v našem současném životě, a také i tu, která vznikla jako výsledek zážitků už v dětství. Tato metoda rozvíjí schopnosti cítit, jak se strach projevuje v těle, a učí nás všímat si, jak a kdy je naše myšlení řízeno strachem.

Metoda, kterou vyučujeme, nespočívá jen v tom, že se naučíme „cítit“ strach; učí nás také, jak znovu objevit energii v těle, čímž můžeme opět nabýt své původní energie, kterou jsme ztratili následkem traumatu či negativního formování. Učí nás, jak si vybudovat pocity síly a jistoty v těle. Tím, že znovu získáme energii a sílu, včleníme do svého života další kvalitu – odvahu riskovat, která nám pomáhá rozvinout zdravé sebevědomí, důvěru v sebe a pocit jistoty. Oblasti, ve kterých si troufneme riskovat, budou pro každého z nás jiné. Abychom se vyléčili, potřebujeme pochopit, kde a v jakém životním okamžiku riskovat. Riskujeme proto, abychom tak čelili svému strachu, ale v žádném případě nemáme vyhledávat situace, ve kterých by nás převálcovaly pocity neúspěchu či bezmoci.

V této knize občas líčím bolestné zážitky svého dětství. Není to proto, že bych snad chtěl vinit své rodiče či kohokoli jiného; je to proto, že chci sdílet některá svá zranění. Když jsem tuto knihu psal, vlastně jsem cítil hluboký vděk za dary a inspiraci, které jsem od svých rodičů získal. Ale jako všichni rodiče, i oni byli zranění a jejich nevědomost ve mně zanechala rány, které jsem musel otevřít a léčit. Své zkušenosti sdílím také proto, že chci poukázat na původ negativního formování, které je vlastní nám všem. Můj proces je cestou – začíná tím, že jsem přestal popírat a tvrdit, že jsem měl „hezké“ dětství, pokračuje přes pocity zlosti a žalu kvůli bolesti, kterou jsem prošel, abych nakonec došel k tomu, že tyto své zážitky mohu použít a mohu ukázat, jak více a více žít v „zahradě“ vědomí. Strach a bolest jsou silní učitelé, když víme, jak s nimi nakládat.

Tu a tam se zároveň zmiňuji o inspiraci, kterou jsem získal od svého duchovního učitele, který mě naučil, kromě jiného, daru meditace a oslavy života. Termín „nádherná zamilovanost” byl v zenové tradici používán k popsání procesu, ve kterém se učíme důvěřovat duchovnímu Mistrovi, a tím se učíme důvěřovat životu. Nyní vidím, že to byla podstatná část mé cesty vedoucí skrze strach. Čas od času uvádím příklady z naší práce s lidmi, cvičení a řízené meditace, které vám pomohou integrovat to, co vám předávám. Témata, kterými se zabývám, jsou tématy, která mají na nás všechny silný vliv. I přes osobní rozdíly, které máme, máme témata, která jsou společná. A možná někde hluboko hledáme všichni totéž – schopnost přijmout sám sebe, milovat se a tuto lásku sdílet s druhým člověkem.

Když jsem začínal svůj výcvik psychiatrie, jednoho dne jsem si v nemocnici povšiml ženy, která se na oddělení plazila po zemi. Znal jsem z kartotéky její jméno, tak jsem k ní přistoupil a zeptal se jí: „Marie, co to děláte?“ Podívala se na mě zcela vážně a upřímně odpověděla: „Dělám to nejlepší, co umím.“ Neměl jsem, co bych jí k tomu řekl, ovšem ten den mě Marie dala velkou životní lekci.

KAPITOLA 1.
Model léčení

„Středem našeho života, našeho bytí, je spojení s kosmem. Těmito dveřmi můžete vejít do kosmu a splynout s Existencí. A když jste v úplném středu… najdete tam krásu a tajemství. Nazývá se to Buddhou, probuzeným. V té chvíli jste všichni Buddhové. Možná jste na to zapomněli, ale to nevadí. Znovu si vzpomenete.“

Osho, Zen: The Mystery and the Poetry of the Beyond

V této kapitole předkládám model, energetický obraz našeho bytí, tak jak jej většina z nás obvykle prožívá. Model je zároveň popisem našeho zranění a mapou našeho uzdravení. Podle něj se orientujeme při hledání cesty zpět do „zahrady” vědomí. Cesta, po které jdeme, je v zásadě návratem do prostoru uvnitř nás – do prostoru, se kterým jsme ztratili spojení. Tento proces je popsán v předloženém modelu. Model jednoduše a srozumitelně spojuje psychologický a duchovní pohled.

Představte si, že stojíte uprostřed velkého kruhu, ve kterém jsou další dva kruhy. Vnější kruh, prostřední kruh a vnitřní jádro. To je energie, kterou vyzařujete. Vnější kruh se nazývá ochranná vrstva. Druhý kruh je vrstva zraněné citlivosti, prostor, kde zažíváme strach a stud. A konečně vnitřní kruh je jádro našeho bytí, sídlo naší podstaty, prostor, ve kterém plyneme s existencí. Tam žijeme v hlubokém uvolnění, oceňujeme své dary a svoji jedinečnost, a již nepociťujeme potřebu bojovat. Naše cesta vede ke znovunalezení naší podstaty, k rozvinutí hlubokého soucítění, k pochopení našich zranění a způsobů ochrany. Nyní se na jednotlivé vrstvy podívejme podrobněji.

Střed – naše podstata a jádro bytí

Jsme-li ve svém středu, cítíme jednotu sami se sebou, se životem a s Existencí. Cítíme lásku, důvěru, živost, radost, nevinnost, nadšení, klid a uvolnění. V duchovních tradicích, ve kterých se vyučuje meditaci jako cestě proměny, je tento prostor dobře znám. Je to prostor pro přijetí života, pro soucit, odpoutání, důvěru a bytí bez úsilí. Jsme-li ve svém středu, ve vnitřním prostoru, plynou odtud naše životní energie a vitalita přirozeně a spontánně a vyjadřují se kreativitou, sexualitou, hlubokými emocemi, schopností se prosadit, tancem, hravostí, sportem nebo jiným způsobem, při kterém dochází k pohybu energie.

Když přicházíme na tento svět, jsme ve svém středu. Rodíme se ve stavu čisté nevinnosti a důvěry, přirozeně milující a živoucí. Nemáme nijakou ochranu, neboť jsme ještě nepotřebovali si nějakou vytvořit – jsme nazí a naprosto zranitelní. Nemáme žádnou identitu, jméno či adresu, prostě jen jsme. Tuto nedotčenou nevinnost a důvěru ale ztrácíme skrze nejrůznější druhy traumat, a tak se začínají vytvářet ony druhé dvě vrstvy. Avšak v této ztrátě je ukryta výzva k tomu, abychom nevědomou nevinnost a důvěru nahradili vědomou nevinností a důvěrou. Smutné je to pouze tehdy, když už je znovu nenajdeme.

Většina z nás občas zažívá chvíle, ve kterých se znovu spojuje s oním středem. Může to být při meditaci, kdy cítíme okamžiky jednoty, klidu a hlubokého uvolnění, může to být při milování, kdy zažijeme hluboké rozpuštění a jednotu nejen s partnerem, se kterým se milujeme, ale se životem samým. Tento živoucí prostor, kdy jsme ve svém středu a plyneme, můžeme také pocítit, když tvoříme, praktikujeme bojová umění, tančíme, cvičíme atletiku (trénovaní atleti to nazývají „zónou”), nebo dokonce v období intenzivního žalu, kdy jsme hluboce v sobě. To ale obvykle bývají jen rychlé záblesky. Proces návratu do středu, kdy se střed skutečně stává domovem a důvěrně známým příbytkem, vyžaduje, abychom se nejdříve seznámili s druhými dvěma vrstvami a naučili se je do svého života začlenit.

Prostřední vrstva – naše zraněná citlivost

Když jsme byli dětmi, zažila většina z nás nějaké trauma, ať už se jednalo o odmítnutí, potlačení naší životní energie, necitlivost, chlad, napětí či zneužití, srovnávání, tlak, kritiku nebo posuzování. Největším ublížením ale je, že namísto toho, aby se nám dostalo podpory a mohli jsme rozvinout svůj skutečný potenciál, jsme podmíněni stát se tím, co od nás druzí (rodiče, učitelé, společnost jako celek) očekávají a kým nás chtějí mít. Tím se naše nevinnost, živost, důvěra a schopnost milovat začínají ztrácet. Nevinnost se promění v podezírání, důvěra v nedůvěru, spontaneita se změní ve zhroucení, v pochyby o sobě samém, živost se změní v depresi a nedostatek energie, přirozená schopnost prosadit se se změní v útočnost nebo neschopnost se bránit, nadšení se změní v obavy, plynutí se změní v tlak. Seznam by mohl pokračovat. Jsme zranění.

Ke zraňování dochází v různých obdobích našeho života, od prenatálu až do této chvíle. Každý z nás je zraňován jiným způsobem a liší se i intenzita zranění. A přirozeně – na každého to má jiný dopad. Důležité je ale pochopit, že se to děje nám všem. Málokdo z nás má takové vnitřní zdroje (za svůj život jsem poznal jen jednoho člověka, který tímto procesem neprošel), aby se jako dítě mohl účinně bránit zneužívání, necitlivosti a negativnímu formování, a přitom si zachovat silný pocit sám sebe a svého středu.

Citlivost je ve svém přirozeném stavu jemná, přijímající, neohraničená a blažená. Ale jestliže jsme zraněni a nemáme vnitřní a vnější důvěru, citlivost se smíchá se strachem, osaměním a studem. Tato prostřední vrstva se stane místem strachu, izolace a studu. Během věků se společnosti a náboženství úspěšně podařilo zašlapat individualitu do konformity, potlačit v člověku divokost, sexualitu a autentičnost. Stalo se to, protože individualita je pro ty, kteří chtějí mít nad dítětem moc, ohrožující a vzbuzuje v nich silný strach. V dítěti jsou pak vyvolávány pocity strachu a viny, aby byla potlačena jeho životní energie. Dítě potom zapomíná, kým ve skutečnosti je. Naši rodiče, učitelé a náboženští vůdci (každý máme svůj vlastní příběh) se nevědomě stali nástroji tohoto potlačování. Jak by také ne? I oni byli jeho bezmocnými nástroji.

Kdybychom se nechovali tak, jak od nás očekávali, a nestali se tím, kým nás donutili být, zůstali bychom naprosto odpojeni od zdroje lásky a přijetí. Jestliže se jako dítě nepodrobíme, čelíme trestu, zneužití, izolaci, odmítnutí, nebo dokonce pocitům naprosté zkázy. Naši opatrovníci a učitelé nám vnutili hodnoty sebepopírání. Udělali to ve víře, že pro nás dělají to nejlepší, neboť i oni sami byli formováni společností a kulturou. A my jsme se tak – v dětské nevinnosti a otevřenosti – vzdali spontánní živosti a divokosti, jen aby se nám dostalo lásky a uznání. Každý z nás zpracoval tento přímý útok na sebe samého po svém a každý si našel svůj vlastní způsob, jak se s tím vypořádat. (Tyto naše strategie spadají do vrstvy ochrany – třetí, vnější vrstvy.)

Ale ať již byly naše strategie, pomocí kterých jsme se snažili přežít, jakékoli, naše citlivost je nyní zahalena hávem studu a šoku. A s tímto pocitem studu a šoku jde ruku v ruce silný pocit zrady, ublížení, zlosti, bezmoci a zoufalství. Jsou to bolest a zlost z toho, že nás zneužili, zanedbali, nepřijali, neviděli, nenaslouchali nám, neocenili nás, nechápali nás, vyvíjeli na nás tlak, abychom podávali výkon, podrobili se, potlačili svoji živost a sexualitu. Tuto zlost a ublížení držíme ve střední vrstvě, přímo pod vrstvou studu a šoku. Jestliže prozkoumáme prostřední úroveň, setká se většina z nás nejdříve se studem a šokem. Ale při hlubším zkoumání se setkáme i s hlubokými pocity zlosti, prázdnoty, smutku, osamění a neschopnosti vnímat sebe sama.

Třetí vrstva – vrstva ochrany

Příběh ještě nekončí. V procesu svého vývoje zakrýváme prostřední vrstvu zraněné citlivosti a své bytostné jádro třetí vrstvou, vrstvou ochrany. Tuto vrstvu přirozeně budujeme, abychom chránili svou zraněnou citlivost. Je to štít, kterým se chráníme před zraňujícími energiemi a který nám pomáhá mít alespoň nějakou kontrolu nad svým – často chaotickým – životem. Touto ochranou se snažíme zabránit tomu, abychom se střetli s přílišnou bolestí a strachem. Děláme to mnoha způsoby – potlačujeme svou životní energii a své zkušenosti, a tak zůstáváme chráněni, nebo se rozptylujeme nějakou návykovou činností, ať už se jedná o návykové látky nebo o způsob chování – bojujeme, pochlebujeme, odtahujeme se, rozumujeme, svádíme, snažíme se být stále zaneprázdnění a tak dále. Identita a chování některých z nás se prostě jen prolnuly s tím, co po nás bylo požadováno, a tak se nám podařilo relativně dobře zvládnout zadané úkoly (přizpůsobení). Jiní z nás se naopak vzpouzeli, ale pravděpodobně si dodnes nesou pocity hlubokého odcizení, zlosti a odpojení (vzpoura). Někdo jiný zase nebyl schopen splnit očekávání, která na něj byla kladena, a pod tímto tlakem se zhroutil nebo stáhl (odpojení). Sám sebe nejvíce vnímám jako „přizpůsobovače“, ale mám hodně i z „rebela“ a často se i „odpojuji“.

Nejčastěji se před zraněním chráníme tak, že přijmeme nějakou roli a vytvoříme si obraz o sobě samém. Vytváříme si nejrůznější role, za které se pak schováváme – můžeme být mocní nebo jsme v roli oběti, můžeme být tím, kdo je sexy, nebo tím, kdo je starostlivý, jsme „nejlepší“ nebo „nejhorší“, jsme zábavní, duchovní, okouzlující nebo sportovně nadaní. Schovat se můžeme za vše, co posiluje naše ego. Já jsem používal roli absolventa Harvardu, hipíka, rebela, lékaře, hodného hocha, duchovního hledače, psychiatra, terapeuta a tenisty. Neumíme si představit, že bychom měli vstupovat do vztahů s lidmi bez nějaké masky – bez vlastní image, na kterou se můžeme spolehnout. Bez ní se cítíme extrémně zranitelní. Náš strach a stud by potom mohly být odhaleny, neboť by ztratily svou ochranu.

Nedávno jsem se účastnil jednoho semináře, který byl součástí mého tříletého výcviku. Obvykle bývám tím, kdo semináře vede. Mám pohodlnou roli, za kterou se mohu schovat a která mě chrání před mojí zranitelností. Tuto roli jsem ale tentokrát neměl k dispozici. Navíc jsem byl ve skupině nový, protože jsem přestoupil z druhého konce země, kde jsem tento výcvik začal, a tudíž jsem se cítil úplně mimo. Své nejistoty jsem si všiml už druhý den a vnímal jsem, jak se ve mně usazuje. Cítil jsem se tak neohrabaně a nejistě, že jsem se bál i někoho požádat, aby se mnou poobědval. Třetího dne jsem se už začínal dotýkat hlubších pocitů šoku a bezmoci. Uvědomoval jsem si, že právě tyto pocity byly důvodem, proč jsem se rozhodl projít tímto výcvikem, ale ani tak se pro mě nestaly snesitelnějšími. Třetí den se vedoucí skupiny ptal účastníků, jestli by chtěli něco říci, o něco se podělit. Chtěl jsem zůstat schovaný, ale brzy jsem si uvědomil, že vedoucí semináře měl v úmyslu zeptat se nás všech. Když přišel ke mně, byl jsem tak nervózní, že jsem skoro nemohl mluvit. Ale on mi pomohl dát můj strach najevo a projevil zájem o stav šoku, ve kterém jsem byl, a já jsem se začal cítit znovu bezpečně a ve spojení se sebou samým i se skupinou.

Ochranná vrstva není nijak negativním prostorem. Její úskalí však spočívá v tom, že je nevědomá. Když jsme byli dětmi, museli jsme si najít způsob, jak se chránit. Většina z nás si proto vybudovala svůj vlastní, jedinečný způsob obrany. Bez ní bychom nevyvázli duševně zdraví. Problém je ale v tom, že jsme se s touto obranou natolik ztotožnili a připoutali se k ní, že v ní žijeme zcela nevědomě dál. Je to silný, nevědomý návyk, do kterého nemůžeme podle potřeby vstoupit a opět z něj vystoupit. Tuto obranu jsme si vytvořili ve velmi raném věku, a její kořeny jsou tudíž hluboké a nevědomé. A nyní k sobě nepouštíme vůbec žádnou energii, a tím pádem zůstáváme v izolaci a strádáme. Chceme se chránit před strachem, ale limitujeme tím svůj vlastní život a trpí tím naše životní energie a snižuje se schopnost prožívat radost. Náš ochranný štít brání proudění životní energie, odpojil nás od pocitů a naše tvořivá, životodárná energie nemůže volně plynout. Potom si vytvoříme systém rigidních přesvědčení a hájíme svou potřebu se chránit.

Ochrana vyvolává další ochranu

Ke konfliktům, které máme s ostatními, dochází většinou tehdy, když na sebe narazí dvě ochranné vrstvy. Často se cítíme odmítnuti, protože ke druhému přistupujeme, chráníce se svojí ochranou vrstvou, místo abychom ukázali svoji citlivost. Ale nejsme si toho vědomi. Možná přicházíme s představou, že jsme otevření a přístupní, ale ve skutečnosti jsme uzavřeni ve své ochraně a čekáme, až se otevře ten druhý, a my se budeme moci cítit v bezpečí. Potom, když nedostaneme, co chceme, jsme rozhořčeni.

Velmi často se stává, že jsme zmateni z toho, jak na sebe s druhými lidmi vzájemně působíme – všichni se skrýváme pod vrstvou ochrany a nevíme, jak z toho ven. Snažíme se vyřešit problémy, ale často je potřeba jenom si přiznat, v jakém stavu vědomí se nacházíme. Dokud se snažíme něco změnit na druhém člověku nebo ho nějak ovlivnit, setrváváme ve své ochraně. Sem mohou patřit chvíle, kdy máme nějaká očekávání, kdy chceme druhému ublížit, kdy se ho snažíme ovládat, soudit, manipulovat nebo jakkoli měnit. Kdykoli přistupujeme k někomu s touto energií, napadáme ho. A útok může vyvolat pouze protiútok nebo to, že se druhý stáhne.

Rozpoznat své obranné strategie není vůbec snadné. Máme tendenci je hájit. Pokud na sobě nepracujeme, věříme tomu, že chceme-li přežít, musíme se chránit, a jinou realitu si neumíme představit. Ovšem cena, kterou platíme za to, že žijeme takto chráněni, aniž bychom si to uvědomovali, je vysoká. Náš život a energie jsou omezeny. Naše srdce zůstává zavřené a my se cítíme izolovaně, neboť tato ochrana ostatní odrazuje. Očekáváme, že se lidé a svět budou chovat tak, abychom se cítili v bezpečí, a jestliže se to neděje, upadáme do stavu rezignace nebo zlosti. Jsme-li konfrontováni s imaginární nebo skutečnou hrozbou, tlakem, kritikou nebo posuzováním, reagujeme automaticky, ze zvyku a nevědomě. Jestliže jsme neprozkoumali svoji vrstvu zraněné citlivosti, zůstáváme v ochranné vrstvě. Obvykle jsme pak odpojeni a jsme jen těžko schopni sami sebe vnímat. Jsme buďto citově uzavření nebo hysteričtí. Bojíme se otevřít, protože nechceme cítit bolest nebo strach.

Návrat domů

Vyléčit se můžeme tak, že začneme vnímat svoji zranitelnost a potřebu chránit se, a to s jemnou, milující bdělostí. Skutečná vnitřní změna nastane, jakmile začneme vnímat svou potřebu se bránit, aniž bychom se za to odsuzovali, snažili se jí zbavit nebo změnit. Namísto toho vnímáme, kdy naše potřeba ochrany přichází, jak ji prožíváme a co ji spustilo. Obrana se tak pomalu začne rozpouštět. Podobně, přestaneme-li popírat, že cítíme stud a strach, a podíváme se na ně zpříma, a dopřejeme-li si čas na to, abychom je procítili, začne skrze ně prosvítat jádro našeho bytí. Když prozkoumáme, uznáme a procítíme stud i šok prostřední vrstvy a hluboce se do těchto přicházejících pocitů ponoříme, začneme se znovu spojovat se svojí krásou, silou, jedinečností i vlastní cenou. A čím méně jsme obtěžkáni vinou a strachem z trestu, z odmítnutí a nesouhlasu, tím více si můžeme při prosazování své vitální energie dovolit riskovat.

Podstata léčení, které budu v této knize podrobně zkoumat, spočívá v tom, že si dovolíme být naprosto přítomní vůči čemukoli, co vyvstane v jednotlivém okamžiku, a budeme to vnímat jako energii v těle, která se buď pohybuje, nebo je zamrzlá.

Když si všimneme, že se nacházíme ve vnější vrstvě – ve své ochraně –, dovolíme si být v této energii s jemností a pochopením a vnímáme ji jako určitý fenomén. Když se ocitneme v prostřední vrstvě – ve své zraněnosti, uděláme totéž. Dovolíme si ji procítit jako energii. Naším problémem není zraněnost. Problémy vyvstanou, když s ní nejsme v kontaktu a nedostává se nám nástrojů a podpory k tomu, abychom ji zpracovali. Stud, strach a šok nejsou prokletím, jsou to rituály na naší cestě. Jestliže jsme s touto částí nás samotných nepracovali, máme tendenci se odpojovat od svého srdce. Pokud prožijeme strach a bolest, které máme ve své prostřední vrstvě, zjemní nás to. Naše energie zjemní a naše duše se prohloubí. Otevře se nám široký vnitřní prostor, ve kterém najdeme pochopení pro strach, bolest a pocity, které má každý a které jsou integrální součástí života. Tím, že strach, bolest, nepříjemné pocity, zklamání a dokonce i tragédie přijmeme, namísto abychom s nimi bojovali, otevřou se nám dveře do podstaty našeho bytí.

Důvěrný vztah k sobě samému

Použijeme-li tuto mapu jako svého průvodce, uvidíme a pocítíme, odkud přichází v každém daném okamžiku naše vědomí. Můžeme se nacházet v hladině ochrany, studu a strachu nebo esence, záleží na okolnostech našeho každodenního života. Klíčové je naučit se pozorovat tyto rozličné stavy s určitým odstupem. V meditaci se to nazývá „být svědkem“ – pouze pozorujeme, co přichází do vědomí, od jednoho okamžiku k dalšímu, aniž bychom to posuzovali nebo chtěli cokoli měnit. Životní události spouštějí reakce uvnitř nás. Možná se začneme chránit, možná pocítíme stud a strach a nebo radost, lásku, vzrušení a blaženost. Pokud zůstaneme svědky, můžeme si dovolit stát se bdělými, když se setkáme s něčím, co spustí tyto naše pocity; můžeme vnímat pocity v těle a povšimnout si myšlenek, které přicházejí. Být svědkem nám umožní důvěrněji se sblížit se světem svého nitra.

A teď, když máme v mysli tento přehled, můžeme vyrazit vpřed na cestu léčení.

ČÁST 1.
KOŘENY STRACHU
A NEJISTOTY

KAPITOLA 2.
Rozpoznání strachu a jeho přijetí –
přijetí našeho vnitřního zpanikařeného dítěte

Zdrojem předsudků, neschopnosti fungovat, potřeby se chránit, násilí a zhroucení je strach. Stojí v pozadí naší spoluzávislosti, konfliktů ve vztazích, vyhýbání se intimitě, naší sebedestrukce, našich strategií, kterými ovládáme, našeho posuzování a perfekcionismu. Je skrytý za naším odmítáním nového, za odmítáním nových lidí, jiného způsobu myšlení a jiného životního stylu. Může být také hlavní příčinou mnoha fyzických nemocí, například astmatu, záchvatů paniky, vyrážek, zažívacích problémů, chronických bolestí a chronické únavy. Strach nám často brání v tom, abychom byli přítomni, a tím ochromuje naši živost a vitalitu. Jestliže je naše mysl řízena strachem, nemůžeme život ani prožívat, ani se z něj radovat. Avšak není to tak, že by problémem byl strach samotný. To nepoznaný, nevnímaný a nepřijatý strach je příčinou problémů v našich životech. Proto naše cesta léčení začíná tím, že prozkoumáme strach.

Zpanikařené vnitřní dítě

Nyní se podíváme blíže na to, čím se v této kapitole zabývám. Představte si, že se díváte na velmi vystrašené dítě. Může to být někdo, koho znáte, nebo jen tak nějaké dítě. Může být malé či trochu větší, ale může to být i batole. Na chvíli si dovolte pocítit strach tohoto dítěte. Něco mu způsobuje strach, ale vy nevíte, co to je, a ono to také neví. Není si jisté, je-li bezpečné se projevit. Možná vnímá nějakou hrozbu nebo couvá před nátlakem či očekáváním. Na tom nezáleží. Jestliže se podíváte blíže, možná uvidíte, že v očích toho dítěte je nedůvěra, zmatek a panika. Možná se dívá kolem a přemítá, co má dělat. Možná je neklidné, neposedné a očima těká sem a tam.

Každý z nás si v sobě neseme takové dítě – prostor hlubokého strachu a nejistoty. Tím, že se vžijeme do role dítěte – ponoříme se do energie dítěte majícího strach –, bude pro nás jednoduší se s tímto prostorem, který je uvnitř nás, spojit; s prostorem, ve kterém je ukryt hluboký strach a nejistota. Používáme termín „zraněné vnitřní dítě”, protože nám výrazně pomůže, a to z několika důvodů:

• Pomůže nám naladit se na část v našem nitru, ve které cítíme hluboký strach a která je silně traumatizovaná, mladá, citlivá, křehká a která se nemá možnost bránit.

• Je to část našeho vědomí, která je s traumatem spojena přímo – jakoby se události vyvolávající strach děly právě teď nebo v nedávné minulosti.

• Pomáhá nám vidět a procítit, že tato naše část je skrytá a má strach vyjít ven, aby nebyla znovu zraněna.

• Když si můžeme vizualizovat nebo představit traumatizované dítě uvnitř nás – což je aspekt naší vnitřní reality –, je snazší cítit ty pocity v těle, které doprovázejí strach.

• A konečně, a to je možná nejdůležitější, pomocí tohoto příměru můžeme zaujmout určitý odstup od strachu a paniky. Jestliže máme od strachu alespoň malý odstup, je nejen snazší tento strach pocítit, ale i vyléčit jej.

Zpanikařené dítě nám může řídit život

Aniž otom víme, je mnohé naše chování amyšlení řízeno právě tou částí našeho vědomí, která žije ve strachu. Naše neklidná mysl, náš spodní proud úzkosti, rychlost anedostatek přítomnosti, se kterými mnozí žijeme – to vše jsou příznaky zpanikařeného dítěte uvnitř nás. Je to panika, která je příčinou mnohého návykového aautomatického chování – například náhlého nebo chronického odtažení se, výbuchů hněvu nebo návalů zlosti, náladovosti, závislosti na látkách či na určitém chování. Když se snažíme najít nejrůznější příčiny problémů vnašich životech, můžeme se často úplně ztratit, ale když začneme zkoumat svůj strach, dostaneme se přímo ke zdroji.

Mezi našimi klienty jsou tací, kteří žijí mnoho let vmilostných vztazích. Milují se, ale hodně se hádají. Jejich hádky jsou předvídatelné – dochází knim, když je zavalí stres, který souvisí sjejich prací. Když se tak stane, jsou oba partneři napjatí apopudliví ajdou si vzájemně na nervy. Potom, když se situace zostří, se cítí oba jako oběť toho druhého, navzájem se obviňují, atak pořád dále. Možná to mnozí zvás znají. Příčina je prostá – je jí strach. Akdyž partneři spolu začnou bojovat, postaví se strach proti strachu.

Já sám jsem musel projít horami obrany apopírání, než jsem byl schopen něco ucítit aprohlédnout očima svého zpanikařeného dítěte. Když jsem se konečně začal dostávat dovnitř, pochopil jsem, proč jsem to tak dlouho odkládal. Nebylo snadné si přiznat, že ve svém nitru nesu tak obrovský strach. Nehodilo se mi to kobrazu, který jsem si sám osobě vytvořil. Pomohlo mi, když jsem alespoň částečně pochopil původ svého strachu, astrávil jsem hodně času tím, že jsem se jej snažil přijmout, ale myslím, že nikdy nezjistím, odkud všechen pochází. Amnoho znás se to vlastně nikdy nedozví. Ale ať je to tak či tak, je důležité přestat svůj strach popírat aukončit celoživotní vzorce kompenzace anevědomé ochrany. Mnozí znás se skrývají za svými návyky, asnaží se tak utajit strach, který si nesou uvnitř.

Když začneme svůj strach blíže zkoumat (prostřední vrstva), začneme si přirozeně všímat izpůsobů, pomocí kterých se mu vyhýbáme (vnější vrstva). Já jsem po dlouhá léta své strachy úspěšně schovával za programy výkonu, akce aposedlosti – chtěl jsem být dobrý ve všem, co jsem dělal, asbírat úspěchy. Mé zpanikařené dítě mě poslušně doprovázelo, ale často se ukazovalo vtěch „nejnevhodnějších” okamžicích, jako byla sportovní utkání, důležité testy nebo když jsem sněkým chodil. Vlastně nejčastěji se ukazovalo, když jsem cítil tlak astres. Akdyž se objevilo, účinek byl ten, že jsem „zamrznul“. Akdyž zamrznete, není to zrovna to nejvhodnější, pokud se právě pokoušíte obhájit svou tenisovou kariéru nebo se snažíte udělat dojem na ženu, se kterou byste chtěli jít do postele.

Pamatuji si hodně takových okamžiků, ale jsou mezi nimi dva, které vynikají. Jeden se týká doby, kdy jsem dělal SAT test. To je test, který – hodláte-li studovat na americké universitě – silně rozhoduje otom, zda budete přijati. Studium na vysoké škole se vnaší rodině vysoce cenilo amůj starší bratr byl již na Harvardu. Když jsem přišel ke zkoušce, byl jsme nesmírně nervózní ajakmile jsem začal psát test, byl jsem více avíce vnapětí. Ztratil jsem trpělivost, nebyl jsem již schopný pročítat pečlivě zadání, atak místo toho, abych ootázkách přemýšlel, začal jsem rychle hádat, abych se dostal kdalší adalší otázce. Vjednu chvíli jsem byl tak nervózní, že jsem stěží přečetl slova na stránce. Kvečeru jsem již věděl, že jsem test neudělal, akdyž jsem přišel domů, tak jsem se tak styděl abyl jsem vtakové depresi, že jsem šel rovnou do svého pokoje, aniž jsem rodičům řekl, jak jsem uspěl.

Nyní vidím, že takovéto situace jsou jenom vrcholkem ledovce. Cítím, že náš strach jde mnohem hlouběji. Je intenzivní. Máme hluboký strach oto, abychom přežili – oto, abychom vydělali dost peněz auživili se. Máme strach ztoho, že neobstojíme vsexuálním životě – že nebudeme dost dobří, že budeme impotentní. Máme hluboký strach, že nebudeme milováni, strach, že budeme odmítnuti aže nás nikdo nebude chtít. Máme strach ztoho, že nebudeme respektováni, že budeme zneužívání, ignorováni, ponižováni; máme strach sněkým se konfrontovat; máme strach ztoho, že nevíme, kdo jsme. Máme strach ztoho, že se nejsme schopni vyjádřit, že jsme bezvýznamní. Na hlubší úrovni je to neustálý strach zprázdnoty aze smrti, který pravděpodobně leží pod všemi ostatními strachy.