Přeložila Veronika Šilarová

KATALOGIZACE V KNIZE – NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Dana, Deb

[Polyvagal excercises for safety and connection. Česky]

Polyvagální cvičení : 50 technik pro pocit bezpečí a propojení / Deb Dana ; přeložila Veronika Šilarová. -- První vydání v českém jazyce. -- Praha : Maitrea, 2026. -- xxv, 343 stran

Přeloženo z angličtiny. -- Obsahuje bibliografii a rejstřík

ISBN 978-80-7500-721-6 (brožováno)

* 159.974 * 612.064 * 159.913 * 613.86 * 613.86:616 * 615.8 * 612.89 * 611.831 * (035)

– psychická traumata

– stres (psychologie)

– stres (fyziologie)

– psychosomatika

– alternativní terapie

– autonomní nervový systém

– bloudivý nerv

– polyvagální cvičení

– polyvagální teorie

– příručky

615.8 - Fyzioterapie. Psychoterapie. Alternativní lékařství [14]

Deb Dana

Polyvagální cvičení

Polyvagal Excercises for Safety and Connection

Copyright © 2020 Deborah A. Dana

Foreword © 2020 Stephen W. Porges

Photo of the author © Nicole Thomas Photography, Ltd., 2021

Translation published by exclusive license from W. W. Norton & Company, Inc.

Translation © Veronika Šilarová, 2026

Czech edition © MAITREA inspirace srdcem, s.r.o., Praha 2026

ISBN 978-80-7500-721-6

Obsah

Předmluva

Poděkování

Úvod

Část I

Autonomní nervový systém: vzorce a dráhy

1. Kapitola

Autonomní hierarchie

Ve službě přežití

Evoluční hierarchie

Sestup po hierarchii

Schopnost zvládat nároky každodennosti

2. Kapitola

Neurocepce

Pod prahem vědomí

Bezpečí a ohrožení

Zpět na začátek

3. Kapitola

Koregulace

Naprogramováni na propojení

Ztracené propojení

Obnovené propojení

Shrnutí první části

Část II

Zkoumání autonomních drah: základní rámec basic

Úvod: rámec basic

Jak pracovat s cvičeními v této části

Očekávané výsledky

4. Kapitola

Spřátelení s autonomním nervovým systémem

Přesné vnímání autonomních stavů

Umění navázat přátelství – vizuální hierarchie

Praxe opětovného propojení

5. Kapitola

Vnímání autonomních stavů

Vnímání nervové soustavy

 Vnímání autonomních drah

Hravost

Přehodnocení samoty

Okamžiky k vychutnání

Otevírání se vnějšímu světu — propojení s uměním a přírodou

6. Kapitola

Formování autonomního nervového systému

Správně dávkovaná výzva

Záblesky a hlubší prožitky bezpečí

Formování příběhu prostřednictvím zvuku

Formování pohybem

Formování dechem

Formování pomocí prostředí

Venkovní prostředí

Vnitřní prostředí

Formování pomocí reflexe

7. Kapitola

Integrace nových autonomních rytmů

Nový rytmus regulace

Odolnost

8. Kapitola

Propojení s druhými

Sounáležitost

Propojení s tím, co nás přesahuje

Shrnutí druhé části

Závěr

Příloha

Sledovače osobního pokroku

Pracovní listy ke cvičením

Bibliografie

Ohlasy na knihu polyvagální cvičení

O autorce

Maitrea také vydala:

Mým spolucestovatelům na této autonomní cestě...

Milí čtenáři,

snažíme se, aby naše knihy byly perfektní. Pokud i přesto objevíte v textu nějakou chybu, napište nám na nakladatelstvi@maitrea.cz a my ji rádi opravíme.

Díky, Vaše nakladatelství

Předmluva

Akademické dráze, vědě a výzkumu se jako profesor věnuji již více než pět desetiletí, a proto jsem měl dostatek času na přemýšlení o svých osobních cílech. Během těchto let jsem sledoval vývoj svých kolegyň a kolegů, kteří profesně rostli a postupovali v akademickém žebříčku. Někteří s radostí přijali status emeritních profesorů a dál aktivně působili ve vědě – podíleli se na výzkumech, psali a přednášeli. Jiní naopak postupně akademický svět opustili a odešli do důchodu.

Působit jako profesor je náročné povolání, které zahrnuje vedení laboratoří, výuku studentů bakalářského i magisterského stupně, vedení mladších kolegů, psaní grantových žádostí a zajišťování zdrojů pro výzkum, vytváření odborných sítí a další činnosti jako posuzování rukopisů kolegů, hodnocení grantových návrhů a působení ve výborech různých institucí. Někteří z nás zastávali také administrativní funkce na univerzitách a v odborných společnostech, jiní spolupracovali s vládními agenturami a průmyslem.

Tato pestrá škála zkušeností mi poskytla vhled do toho, jak jsem si sám vytvářel a přijímal konkrétní měřítka, podle nichž jsem posuzoval své osobní cíle. Když jsem sledoval své kolegy, uvědomil jsem si, že mnoho profesorů bylo na konci své kariéry frustrovaných. Zdálo se, že mají pocit, že nebyli úspěšní a nedokázali nic skutečně smysluplného. Takové sebehodnocení často vycházelo z tlaku institucí, které je povzbuzovaly k odchodu do důchodu, a z pocitu, že se jim nedostalo uznání, které si podle svého mínění zasloužili. Měli dojem, že si na ně a jejich přínos už nikdo nevzpomíná. Celá desetiletí své univerzitní kariéry strávili tím, že se definovali prostřednictvím systému akademického hodnocení – a když už nedokázali získávat prostředky z federálních grantů, cítili se zneužití a přehlížení. Z pohledu polyvagální teorie vlastně akademický svět se svými chronickými evaluačními strategiemi uvrhával těla a mysli mých kolegů do chronického stavu obrany. Pro mnohé z nich, jejichž přechod do další životní fáze neproběhl dobře, skončila zkušenost s dráhou profesora na univerzitě nakonec zneužíváním a izolací. V souladu s polyvagální teorií tyto prožitky zranitelnosti a dlouhodobého setrvávání v obraném stavu mění vyladění autonomního nervového systému, což může vést k obtížím s duševním i tělesným zdravím. Vidíme tedy, že zkušenost s akademickou dráhou má v mnohém společné rysy s nezdravými vztahy v rodině i jinde. Existuje však jeden důležitý rozdíl: zkušenost s rolí profesora poskytuje silnou sadu dovedností, které lze uplatnit i mimo univerzitní prostředí. Pokud člověk tyto zkušenosti vnitřně uchopí jako přípravné – tedy jako výbavu, která mu umožňuje zvládat výzvy světa mimo univerzitu, pak se osobní příběh mění z příběhu zranění na příběh adaptivní odolnosti. Tato odolnost je spojena s autonomními stavy, které mohou vést nejen ke zlepšení duševního a fyzického zdraví, ale také k odvážnému, tvořivému myšlení a naplňujícím sociálním vztahům.

Obrazně řečeno, v průběhu času profesoři z univerzitního světa vyrostou a překročí jeho hranice. V odborných kruzích se jejich generační skupina začne rozpadat – kolegové odcházejí do důchodu nebo je postihují zdravotní potíže. Tento posun v sociálních vztazích odsouvá profesory na okraj a jejich životní příběhy dostávají negativní zabarvení. Když mi bylo přibližně padesát, začal jsem přemýšlet o tom, jak se v akademickém prostředí proměňuji já sám. Uvědomil jsem si, že pasivní převzetí toho, co instituce definuje jako úspěch, povede v pozdějším věku jen k rozčarování a frustraci. Začal jsem si tedy sám pro sebe vytvářet konkrétní představu o tom, čeho musím dosáhnout, abych měl pocit, že moje cesta byla smysluplná. Došel jsem k tomu, že pro mě osobně je cílem převádět své myšlenky do praxe. Jenže na to jsem nebyl dobře připravený – neměl jsem zkušenosti s tím, jak převést výsledky výzkumu do klinické praxe, vzdělávání nebo veřejného povědomí. Jako akademik jsem si tedy vytvořil příběh, v němž využívám nástroje, které mám k dispozici, a soustředím se na to, abych měl příležitost své myšlenky a metody uchovat a předat dál. Stanovil jsem si za cíl publikovat články, které představí integrovanou teorii a zároveň nabídnou metodologii pro její zkoumání.

Právě v době, kdy jsem přemítal nad významem akademického úspěchu, jsem formuloval první podobu polyvagální teorie. Tato teorie vzbudila zájem v klinickém prostředí a velmi rychle si našla své místo ve výzkumu a léčbě traumatu. Měl jsem tak to štěstí, že jsem mohl naplnit svou osobní potřebu přenášet myšlenky do praxe. Uplynulo pětadvacet let od chvíle, kdy byla teorie poprvé představena, a během té doby jsem měl příležitost podporovat vnímavé a talentované terapeuty, kteří polyvagální teorii přijali jako praktickou mapu reakcí těla na bezpečí, nebezpečí a ohrožení života. Tito odvážní, zapálení a soucitní terapeuti využívají poznatky z polyvagální teorie, aby svým klientům pomohli porozumět jejich reakcím na nebezpečí a ohrožení života. S tím, jak terapeuti polyvagální teorii začali začleňovat do své praxe, vznikl nový směr – polyvagálně informovaná terapie.

Deb Dana je jednou z těchto výjimečných terapeutek. Ve svých knihách převádí principy polyvagální teorie do podoby terapeutické výbavy – souboru dovedností, které pomáhají nejen klientům, ale často i samotným terapeutům navázat znovu kontakt se svým tělem, které mohlo znecitlivět. Díky jejímu srozumitelnému a hlubokému převodu polyvagální teorie do praxe je klient veden k tomu, aby s úctou vnímal jak svoji adaptivní necitlivost, která následuje po těžkém traumatu, tak zranitelnost, která se objeví, když se prostřednictvím signálů bezpečí pootevřou brány nervového systému. Díky jejím cvičením má klient možnost zakusit dosud neuznanou inteligenci nervového systému, který se zprvu k signálům bezpečí staví nedůvěřivě. Tato skeptická reakce ukazuje na rozpor mezi osobním příběhem a příběhem těla (tedy nervového systému). Klient přichází na terapii s touhou po důvěrném vztahu, ale tělo jako by křičelo: „Už se nedám znovu obelstít!“ – a brání člověka tím, že odmítá uvěřit, že signály jsou skutečně dobře míněné a bezpečné.

V knize Polyvagální cvičení pro bezpečí a propojení se polyvagální teorie stává živým prožitkovým procesem, který lze sdílet s terapeuty i jejich klienty. Deb Dana nabízí cvičení, která systematicky odkrývají adaptivní vrstvy nervové regulace autonomního nervového systému – vrstvy, které posouvají a někdy zkreslují náš pohled na události a druhé lidi. Prostřednictvím těchto cvičení dochází ke změně autonomního stavu a začínáme si uvědomovat, že osobní příběh není záznamem událostí, nýbrž záznamem pocitů. Neznamená to, že události nejsou důležité – ale důraz se přesouvá na to, jak pocity ovlivňují, zkreslují, zesilují, nebo naopak zjemňují jejich dopad.

Díky Debině tvořivé a soucitné vizi a také díky vstřícné a stále rostoucí rodině polyvagálně informovaných terapeutů se polyvagální teorie přetváří na konkrétní nástroje, které mění podobu trauma-informované terapeutické praxe. Jako svědek tohoto procesu cítím hlubokou pokoru nad tím, jaký dopad může mít porozumění našemu evolučnímu dědictví – když se dostane do rukou Deb Dany a dalších nadaných terapeutů – na zmírnění bolesti a utrpení, které lidé se zážitkem traumatu nesou. S radostí očekávám další Debiny brilantní postřehy, jimiž bude i nadále převádět principy polyvagální teorie do jazyka, který je srozumitelný a zároveň tvoří praktickou výbavu pro terapeuty i jejich klienty.

Stephen W. Porges

autor knihy The Polyvagal Theory

Poděkování

V ŽIVOTĚ EXISTUJÍ OKAMŽIKY „PŘED A PO“. Okamžiky, kdy se svět, ve kterém žijeme, náhle promění a my se ocitáme v dosud neprobádané krajině. Jedním z takových přelomových okamžiků pro mě bylo vydání mé první knihy The Polyvagal Theory in Therapy. Lidé se dozvěděli o mém způsobu práce a chtěli vědět víc. Začala jsem cestovat a učit, a z malé polyvagální rodiny se postupně stala globální komunita. Osobně i prostřednictvím e-mailu jsem slýchala a četla popisy klinických případů i osobní příběhy plné bolesti. Co je všechny spojovalo, byla skutečnost, že pohled skrze optiku autonomního nervového systému změnil způsob, jak lidé chápou své příběhy, i to, jak vstupují do vztahu se světem.

Postupně jsem si začala uvědomovat, že i ty nejběžnější činnosti každodenního života nabízejí příležitost k neustálému formování autonomního rytmu. Každodenní praktiky, které vyživují nervovou soustavu, tvoří základ této knihy – Polyvagální cvičení: 50 technik pro pocit bezpečí a propojení. A právě proto je možná příznačné, že nevznikala v dlouhých, ničím nerušených časových blocích, které jinak pro psaní vyhledávám, ale během krátkých chvilek, které jsem si v proudu běžného dne dokázala uchránit pro sebe. Při psaní jsem se sama stala studentkou svého systému – objevovala jsem vzorce, které jsem si chtěla uchovat, i ty, které jsem byla připravená změnit. Z vlastní zkušenosti jsem se naučila, že formovat nervový systém novým způsobem vyžaduje trpělivost, vytrvalost – a že to je skutečně možné.

Psaní této knihy pro mě bylo autonomním dobrodružstvím, na které bych se bez podpory mnoha lidí nikdy nevydala. Zvláštní místo v mém srdci patří účastníkům mých seminářů, kteří byli ochotni stát se mými zkušebními piloty. Společně jsme zjišťovali, že některá cvičení znějí dobře v teorii, ale v praxi nefungují – a jiná začala dávat smysl až po menších úpravách. Tina Zorgerová mě na této cestě provázela od samého začátku. Byla to právě ona, komu jsem důvěřovala, že mě vyslechne, když budu frustrovaná, a pomůže mi najít cestu dál. Věděla, kdy potřebuji zpomalit a vychutnat si daný okamžik, a kdy mě naopak může podpořit v další tvorbě. Moje důvěrná průvodkyně Linda Grahamová mě naváděla, abych pohlédla za místa, kde jsem uvízla, a věřila své vnitřní moudrosti. Spisovatel Gary Whited do našeho spojení přinesl dar hlubokého naslouchání – vytvářel mi bezpečný prostor, v němž jsem mohla mluvit o výzvách spojených s psaním. Moje přítelkyně Marilyn Sandersová sdílela mou lásku k časnému vstávání a mnohá rána – ať už jsme se probudily kdekoli na světě – jsme začínaly šálkem kávy a polyvagálně laděným rozhovorem.

Tato kniha by nemohla vzniknout bez podpory mé úžasné redaktorky Deborah Malmudové a skvělého týmu z nakladatelství Norton. Deborah věřila v tuto práci, propojila mě s Trish Watsonovou, která byla vždy otevřená novým nápadům a pomohla mi uspořádat cvičení tak, aby byla snadno pochopitelná a přístupná. Deborah rozuměla mým chvílím dorzálně vagálního zoufalství a nikdy nezapomněla odpovědět zprávou naplněnou ventrálně vagální nadějí.

Můj život byl formován nádhernými a nečekanými způsoby díky přátelství se Stephenem Porgesem. Steve mi vždy pomáhal porozumět jemnějším odstínům vědy o propojení, a když jsem ztratila směr, bez váhání přispěchal a nabídl mi tolik potřebný okamžik koregulace. I nadále vstupuje do mého světa a zve mě k novým dobrodružstvím inspirovaným polyvagální teorií.

Mé nejhlubší poděkování patří mému muži Bobovi, který mě každý den podporoval během toho, co často vypadalo jako nekonečné spisovatelské dobrodružství. Slavil se mnou, když jsem našla ta správná slova, a pomáhal mi pokračovat, i když jsem to chtěla vzdát. Jeho láska dál naplňuje mé srdce radostí.

Při psaní Polyvagálních cvičení se kolem mě objevoval nespočet lidí právě ve chvílích, kdy jsem nejvíce potřebovala, aby mi někdo nabídl spojení. Ozývali se mi přátelé, kolegové zkoušeli jednotlivá cvičení a lidé sdíleli své příběhy. Všem, kdo se ke mně na této cestě připojili, přeji dny naplněné hojností ventrálně vagálního propojení…

Úvod

„CO KDYBY VAŠE NEUROFYZIOLOGIE dokázala podpořit pocit bezpečí a propojení?“ Tuto otázku kladu svým klientům na začátku naší společné terapeutické cesty. V Diagnostickém a statistickém manuálu duševních poruch (DSM-5) existuje mnoho diagnostických možností, ale v jádru klienti přicházejí na terapii s oslabenou schopností regulovat své autonomní reakce. Polyvagální přístup k terapii vychází z poznání, že autonomní nervový systém je utvářen ranou zkušeností a může být dále formován zkušenostmi novými, že zažité vzorce reagování lze přerušit a že je možné vytvářet vzorce nové. Můžeme klienty naučit, jak bezpečně naslouchat příběhům vlastní autonomní soustavy a jak mohou svůj systém směřovat k bezpečí a propojení.

Učení je proces, v němž se snoubí objevování a zvládání – a cesty, které podporují objevování, bývají často jiné než ty, které vedou k mistrovství (Gopnik, 2005). Terapeutické sezení zve k objevování. Čas mezi sezeními pak může být využit k upevňování nových dovedností. Polyvagální přístup začíná tím, že klientům pomáháme prozkoumat způsoby, jakými jejich autonomní nervový systém vytváří prožitky a zkušenosti, jichž je zároveň svědkem, a poté je vedeme k tomu, aby se sami stali aktivními uživateli tohoto důležitého systému. Terapeutické sezení dává klientům během týdne čas a příležitost, aby mohli zažít koregulaci a propojení s vaším ventrálně vagálním stavem jako něco předvídatelného – a bezpečně prozkoumávat zážitky mobilizace i kolapsu. Proces autonomního přeuspořádání, který v terapii začíná, je dále posilován praxí mezi jednotlivými sezeními. Polyvagální cvičení: 50 technik pro pocit bezpečí a propojení vám nabízejí způsoby, jak klientům pomoci naladit se na jejich nervovou soustavu a začít měnit vlastní reakce prostřednictvím různorodých prožitkových cvičení, která lze využívat v sezeních a začlenit i do života mimo ně.

Malé změny vedou k velké proměně. Kok a Fredrickson (2011) popsali vzestupnou spirálu, v níž se drobné – často prchavé – okamžiky ventrálně vagální regulace sčítají a postupně vytvářejí větší autonomní flexibilitu. Tyto prchavé chvíle, kterým říkám záblesky či náznaky bezpečí, tvoří základ fyziologické i psychologické pohody vašich klientů. K přelomovým okamžikům dochází tehdy, když je jeden stav rovnováhy narušen a nahrazen jiným – jsou to kouzelné chvíle, kdy je překročen určitý práh (Gladwell, 2000). Cvičení v této knize nabízejí způsob, jak využít čas mezi sezeními k podpoře klientova směřování k ventrálně vagálnímu bodu obratu.

Kniha Polyvagální cvičení je členěna na dvě hlavní části a obsahuje přílohu. První část představuje základní principy polyvagální teorie. Je určena k přečtení jako první – buduje teoretický základ pro cvičení, která následují ve druhé části. Pokud jste již četli knihu The Polyvagal Theory in Therapy (2018), najdete v první části nové způsoby, jak vysvětlit a prozkoumat hierarchii, neurocepci a koregulaci. Pokud se s polyvagální teorií setkáváte poprvé, první tři kapitoly vám nabídnou polyvagálně laděné porozumění organizaci a fungování autonomního nervového systému. Ať už je pro vás polyvagální pohled nový, nebo jste zkušeným terapeutem, který tímto způsobem pracuje, věnujte čas krátkým cvičením, která jsou v každé z prvních tří kapitol zvýrazněna rámečkem. Tato pozvání k osobnímu zastavení propojují základní principy polyvagální teorie s vaším vlastním prožitkem – a vytvářejí pevný základ pro práci s klienty z perspektivy autonomního nervového systému.

Výzkumy ukazují, že k vytvoření nového návyku je zapotřebí v průměru šedesát šest dní praxe. Vynechání jednoho dne přitom nevede k neúspěchu. Trvalá podpora během tohoto období však významně zvyšuje pravděpodobnost úspěchu (Lally, Van Jaarsveld, Potts & Wardle, 2010). Další studie ukazují, že rozložené učení má dlouhodobý účinek a že zážitky rozprostřené v čase pomáhají přenášet učení do nových situací (Kang, 2016). Pokud k tomu přidáme poznatek, že radost nás motivuje k tomu, abychom se chtěli učit (Lucardie, 2014), pak Polyvagální cvičení zvou vás i vaše klienty k praktikování něčeho, co moje kolegyně Amber Grayová (2018) krásně pojmenovala jako „domácí hrátky“. Na rozdíl od domácích úkolů, které mohou být vnímány jako stresor a aktivovat autonomní obranné reakce i příběhy selhání, probouzejí domácí hrátky zájem a otevřeně vás zvou, abyste vstoupili do jemné, příjemné praxe vnímání své autonomní nervové soustavy a rozvíjení nových dovedností.

Na základě porozumění tomu, jak se lidé učí, nabízí druhá část knihy cvičení navržená tak, aby doplňovala klinickou práci a pomáhala klientům zůstat v aktivním zapojení do procesu autonomního přeuspořádání i mimo terapeutické sezení. Tato část navazuje na základní sekvenci mapování představenou v knize The Polyvagal Theory in Therapy (2018) a rozšiřuje cvičení na pozorování a vyladění, která jsou v ní uvedená. Úvod k druhé části nabízí přehled rámce BASIC (spřátelení, vnímání, formování, integrace, propojení) a ukazuje, jak lze jednotlivá cvičení využít k tomu, aby si klienti postupně vytvářeli kapacitu pro bezpečné propojení se svými autonomními reakcemi a dokázali se novým způsobem orientovat v každodenních zkušenostech. Ve čtvrté až osmé kapitole se vždy věnuji jednomu prvku rámce BASIC. Tyto kapitoly nabízejí rozmanitá cvičení, která můžete využít při práci s klienty k prohloubení učení mezi jednotlivými sezeními. Každá začíná přehledem výzkumu, ze kterého daná oblast vychází, a poté přechází k sérii cvičení. Struktura každého cvičení obsahuje jeho popis a zamýšlené využití, popis východisek, jednotlivé kroky provedení a také tipy pro terapeuty.

Druhá část knihy představuje rámec BASIC v návazné sekvenci, kde každá kapitola rozvíjí tu předchozí. Začněte tedy čtvrtou kapitolou o spřátelení a postupujte podle toho, jak jsou kapitoly řazeny. Každá obsahuje několik různých cvičení, z nichž můžete vybírat – s vědomím, že některá vaše klienty osloví více než jiná. Pro klienty, kteří se s polyvagální perspektivou teprve seznamují, jsou tato cvičení pozvánkou k autonomnímu propojení. Pokud už s tímto způsobem práce máte zkušenosti a vaši klienti mají základní vhled do svých autonomních vzorců, cvičení jejich zkušenost prohloubí. Ať už jsou vaši klienti na začátku této cesty, nebo již pracují v duchu polyvagální teorie, cvičení jim nabízejí cestu k přeuspořádání jejich autonomního nervového systému.

Na konci knihy najdete přílohu a pracovní listy ke cvičením, abyste mohli sledovat své osobní pokroky v každé z oblastí rámce BASIC. Zároveň jsou zde všechna cvičení zaznamenána v takové podobě, aby šla snadno kopírovat a mohli jste je sdílet s klienty. Jedním z důležitých předpokladů změny je subjektivní vnímání, že se posouváme směrem k cíli. Výzkumy ukazují, že i když cíl vnímáme jako důležitý a smysluplný, ještě to neznamená, že sledujeme změny automaticky. A i když už je sledujeme, máme tendenci některé informace zachytit a jiné přehlédnout (Webb, Chang & Benn, 2013). Možnost sledovat a zaznamenávat pokrok změnu podporuje. Pracovní listy pro čtvrtou až osmou kapitolu jsou jednoduchými nástroji, které klientům pomáhají věnovat vědomou pozornost jemným posunům, jež ukazují, že se jejich autonomní nervová soustava přeuspořádává. Jsou určeny k pravidelnému používání – nejprve v průběhu práce s danou kapitolou, později k tomu, aby bylo možné vnímat, jak pokračující autonomní změna ovlivňuje chování i přesvědčení. Vyplňujte je společně v rámci sezení. Později se k nim vraťte jako k pravidelné reflexi a vyzvěte své klienty, aby s nimi pracovali i samostatně doma.

Kniha Polyvagální cvičení vám nabízí způsob, jak pomoci klientům udržet proces vnímání a přeuspořádání autonomní soustavy živý i mimo terapeutické sezení. Organizační principy popsané v první části vám pomohou lépe porozumět tomu, jak autonomní nervová soustava funguje, a vytvořit pevnou půdu pro práci s cvičeními v části druhé. Cvičení podle rámce BASIC pak klienty podpoří v tom, aby mezi sezeními vnímali působení své autonomní soustavy, začali si vytvářet nové nervové dráhy a posilovali svůj pohyb směrem k bezpečí a propojení. „Radost snižuje nervový práh pro vnímání životních událostí jako pozitivních a nadějných, a naopak zvyšuje práh pro vnímání událostí jako negativních a beznadějných.“ (Lucardie, 2014, s. 440) Tato kniha může být vám i vašim klientům průvodcem na cestě k vybudování autonomního základu pro radost inspirovanou ventrálně vagální regulací.

ČÁST I

AUTONOMNÍ
NERVOVÝ SYSTÉM: VZORCE A DRÁHY

Uvědomil jsem si, že v mechanismech nervové soustavy savců se skrývá vzrušující, dosud neobjevená země, která čeká na prozkoumání.

WILDER PENFIELD

SCHOPNOST REAGOVAT NA VÝZVY KAŽDODENNÍHO života a zotavit se z nich je známkou duševní i tělesné pohody – a závisí na fungování autonomního nervového systému. Když se řekne autonomní nervový systém, kam vás zavedou myšlenky? Možná se vám matně vybaví vzpomínky na hodiny biologie z dávných školních let. Snad tušíte, že autonomní nervový systém nějak souvisí s přežitím. S rozvojem polyvagální teorie nabídl Stephen Porges moderní mapu území autonomního nervového systému a nový způsob, jak porozumět tomu, jak tato soustava okamžik za okamžikem utváří naše prožívání spojení i bezpečí.

Polyvagální teorie má tři základní principy:

Autonomní hierarchie

Autonomní nervový systém se dělí na tři části, z nichž každá přináší vlastní strategie obrany:

Nejstarší, dorzálně vagální systém využívá strategie znehybnění.

Následuje sympatický systém, který přidává reakce boje či útěku.

Nejmladší, ventrálně vagální systém přináší možnost bezpečí prostřednictvím propojení a sociálního zapojení.

Pro úspěch terapie je zásadní rozpoznat, kde se na této hierarchii právě nachází autonomní nervový systém klienta. Pokud se jeho autonomní nervová soustava přesunula do neregulovaného dorzálně vagálního nebo sympatického stavu, tělo i mozek byly zcela ovládnuty reakcí zajišťující přežití. Naopak, když je aktivní ventrálně vagální stav, tělo a mozek klienta spolupracují – a práce i změna jsou možné.

Neurocepce

Neurocepce – vnímání bez vědomé pozornosti – popisuje způsob, jakým autonomní nervová soustava navazuje kontakt se světem.

Autonomní nervový systém působí pod úrovní vědomí. Naslouchá tomu, co se děje uvnitř těla, ve vnějším prostředí i ve vztazích mezi lidmi.

Formování nervové soustavy začíná tím, že přeneseme pozornost k neurocepci – tedy že z nevědomé zkušenosti uděláme vědomý prožitek – a následně tuto zkušenost zasadíme do kontextu pomocí schopnosti rozlišování.

Neurocepce působí v každém okamžiku terapeutického sezení. Schopnost ladit se na skryté autonomní rozhovory, které probíhají mezi vámi a klientem, je základem terapeutické přítomnosti a budování důvěry v samotný proces.

Koregulace

Koregulace je biologická nutnost. Je nezbytná pro přežití.

Schopnost seberegulace vyrůstá z opakované zkušenosti s koregulací. Prostřednictvím koregulace se propojujeme s druhými a vytváříme sdílený pocit bezpečí.

Když máme po svém boku druhého člověka, který je stabilní a umí regulovat, vstupujeme do rytmu vzájemnosti a budujeme zkušenost bezpečí v propojení. Mnoha vašim klientům tato první zkušenost – být s někým bezpečným na bezpečném místě – chybí.

Jako terapeut nesete odpovědnost za to, abyste byli regulovanou a regulující přítomností. Bez vaší předvídatelné a trvalé nabídky koregulace budou mít klienti obtíže vstoupit do terapeutického procesu změny.

V průběhu evoluce se vyvíjel a proměňoval jak mozek, tak autonomní nervový systém. John Hughlings Jackson navrhl hierarchii mozkových struktur, v níž vyšší úrovně regulují funkci nižších, a definoval rozpad jako určitý typ evoluce pozpátku, který nastává ve chvíli, kdy vyšší mozkové struktury přestávají tlumit aktivitu nižších (Franz & Gillett, 2011; York III & Steinberg, 2011). Tuto dynamiku vidíte například ve chvíli, když se klientovi „vypne“ prefrontální kůra v reakci na zahlcující situaci – a do popředí se dostane limbický systém, který spustí reakci. Stejně tak můžeme nahlížet i na autonomní nervovou soustavu – optikou hierarchie a rozpadu. Z pohledu evoluce se autonomní nervový systém vyvinul v jednoznačný systém o třech částech, který je měřitelný a předvídatelný. Vytváří hierarchii odpovědí, která následuje určité pořadí (Porges & Carter, 2017). Tato soustava navíc sleduje předvídatelnou cestu rozpadu: sestupuje od ventrálně vagálního stavu bezpečí a propojení přes sympatickou mobilizaci k boji či útěku až k nejranějšímu dorzálně vagálnímu stavu vypnutí.

Charakter jednotlivých autonomních stavů lze vystihnout pomocí obrazů. Člověk se vyvinul z prastarých plazů podobných želvám (Porges, 2015a). Obraz želvy, která se stahuje do krunýře, výstižně vykresluje dorzálně vagální stav odpojení. Sympatický systém si můžeme představit jako rybu, která bleskově uhýbá před predátorem – prudký pohyb jako reakce na hrozbu. A konečně, pod jedinečným ventrálně vagálním stavem savců si můžeme představit lidi, jak si povídají, usmívají se a sdílejí chvíle propojení.

Darwin chápal, že mozek a srdce jsou propojené a vedou mezi sebou obousměrný rozhovor prostřednictvím nervu, který byl tehdy známý jako pneumogastrický nerv a dnes se nazývá bloudivý nerv nebo hlavový nerv X (Darwin, 1873). William James napsal: „Neexistuje žádná čistě neztělesněná lidská emoce.“ (James, 1890, s. 194) a zdůraznil, že každý intelektuální pocit musí být spojený s „nějakou tělesnou rezonancí“ (tamt., s. 201). Toto rané chápání obousměrného rozhovoru mezi tělem a mozkem bylo opuštěno a převládl pohled, že dominantní silou, která řídí naši každodenní zkušenost, je mozek. Polyvagální teorie znovu potvrzuje poznatek, že psychologické procesy ovlivňují stav těla, a tělesný stav naopak zabarvuje naše vnímání a že se to děje prostřednictvím obousměrných nervových drah (Porges, 2009). Senzorická vlákna přenášejí informace do mozku, motorická vlákna nesou odpověď zpět a spouštějí reakci. Kortikobulbární dráhy (kortiko- znamená mozkovou kůru a bulbární označuje oblast prodloužené míchy) propojují motorickou oblast mozkové kůry s autonomním nervovým systémem přes bloudivý nerv, čímž mozkové kůře umožňují určitou kontrolu nad reakcemi vycházejícími z mozkového kmene (Porges, 2011).

Ještě donedávna neměli vědci kromě pokusů na zvířatech a posmrtného zkoumání tělesných soustav žádnou jinou možnost, jak pochopit propojení mezi mozkem a srdcem. Dnes však mohou studovat autonomní nervový systém a vzorce mozkové aktivity u živých lidí v reálném čase. Pomocí EEG, biofeedbacku a nositelné elektroniky lze doslova naslouchat rozhovorům, které se odehrávají v nervových drahách mezi autonomním nervovým systémem a limbickými i kortikálními sítěmi. Variabilita srdečního rytmu – tedy přirozené změny rytmu úderů srdce – odráží stav autonomní nervové soustavy a může být biomarkerem celkové míry stresu a zdraví (Evans et al., 2013). Jak vysoká, tak nízká variabilita souvisejí se změnami schopnosti mozku (zejména prefrontální oblasti) podporovat kognitivní a emoční seberegulaci (Park & Thayer, 2014). Další rytmus – respirační sinusová arytmie – sleduje proměny srdečního rytmu v závislosti na dechových vzorcích (Sahar, Shalev & Porges, 2001). Rytmus srdce a dechu se proměňuje v reakci na fyzické i psychické potřeby. V klinické praxi vnímáte komunikaci mezi tělem a mozkem prostřednictvím toho, jak hluboce vaši klienti na určitou zkušenost reagují, jak dlouho jejich reakce trvá a jak často se objevuje. Vidíte, jak spolu tělo a mozek vašeho klienta vedou rozhovor. S postupujícím vývojem technologií možná brzy budete moci sledovat změny autonomního stavu během sezení v přímém přenosu – například prostřednictvím číselných ukazatelů, které zachycují okamžité posuny, a barevných změn znázorňujících autonomní prožitek. Je zajímavé představovat si, co by do klinické práce mohlo přinést spojení dvojí perspektivy: pozorování těla a chování klienta v kombinaci s novou generací nástrojů pro měření tělesné aktivity.

Autonomní nervový systém utváří způsob, jakým prožíváte svůj život. Přesvědčení, chování i tělesné reakce jsou hluboce zakořeněny v autonomní hierarchii. Fyziologie a psychika jsou vzájemně propojené. Stav a příběh spolu vytvářejí smyčku, která – pokud není přerušena – může přetrvávat velmi dlouho. Polyvagální teorie vás zve k důkladnému prozkoumání toho, jak se cítit natolik v bezpečí, abyste se mohli zamilovat do života a odvážit se ho skutečně žít. Když přenesete vědomou pozornost na to, co se ve vašem autonomním nervovém systému děje pod prahem vědomí, můžete se naučit být regulovaným a zároveň regulujícím zdrojem – pro svou vlastní pohodu i pro lidi kolem sebe. V následujících kapitolách se podíváme pod povrch chování a přesvědčení a začneme hledat odpověď na otázku, jak může tělesná fyziologie vytvářet podmínky pro bezpečí a propojení.

1. KAPITOLA

AUTONOMNÍ HIERARCHIE

Tělo se reorganizuje, když se cítí v bezpečí.

STEPHEN PORGES

 KAŽDODENNÍ ŽIVOT JE KOMPLEXNÍM prožitkem neustálého autonomního ladění. Trauma, které si můžeme představit jako „to, co se člověku přihodí, když je něčeho příliš mnoho příliš brzy, příliš mnoho příliš dlouho nebo příliš málo po příliš dlouhou dobu“ (Duros & Crowley, 2014, s. 238), vytváří autonomní zátěž, která nervový systém odklání od propojení směrem k obraně. Autonomní nervový systém reaguje v každém okamžiku na často protichůdné potřeby – přežít a být v kontaktu. Ve stavu obrany je jediným cílem přežití. Systém se uzavírá vůči propojení i vůči změně. Ve stavu propojení jsou naopak možné zdraví, růst a obnova.

VE SLUŽBĚ PŘEŽITÍ

Klienti stojí před dilematem – balancují mezi pudem přežití a touhou po propojení. Adaptivní reakce, které byly kdysi nezbytné pro přežití, přinášejí v současnosti utrpení. Příběhy traumatu jsou zapsané v autonomních drahách, které jsou naladěné na vzorec reagování – spustí se při sebemenším podnětu, ale s velmi silnou intenzitou. Ve chvíli, kdy se u klienta objeví adaptivní reakce pro přežití, se ho můžete zeptat: „Je vám tento autonomní posun povědomý?“ Aktivace v přítomném okamžiku klienta často přenese zpět k autonomnímu původu jeho reakce v minulosti.

Autonomní nervový systém se učí ze zkušeností. Už před narozením vnímá prostředí a reaguje na ně. Je-li dítě v prenatálním období vystaveno různým nepříznivým vlivům – včetně sociálně-ekonomické tísně, nedostatečné sociální podpory nebo užívání návykových látek matkou –, ovlivní to fungování jeho autonomního nervového systému (Alkon et al., 2014; Fifer, Fingers, Youngman, Gomez-Gribben & Myers, 2009; Hambleton et al., 2013). Matčina nálada se přenáší na dítě – její úzkost a deprese ovlivňují míru aktivity a srdeční rytmus vyvíjejícího se dítěte (Kinsella & Monk, 2009). Nejprve v děloze a poté v rodině ovlivňují rané zkušenosti autonomní nervový systém dítěte a vytvářejí zažité vzorce reagování. Prostřednictvím opakované zkušenosti společně utvářené regulace formují blízké interakce mezi matkou a dítětem nervový systém dítěte (Ostlund, Measelle, Laurent, Conradt & Ablow, 2017). Když matka a dítě „sdílejí svůj stav na autonomní úrovni“, vytvářejí si zkušenost vzájemného naladění (Manini et al., 2013, s. 2). Ve vztahu s vnímavou pečující osobou vzniká na základě vzájemného tance propojení, ztráty spojení a opětovného propojení základ pro regulovaný nervový systém. S člověkem, který je stabilně regulovaný a umí regulovat i druhé, se v rytmu vzájemnosti buduje zkušenost bezpečí v propojení. Pokud však rodinná dynamika vychází ze zkušenosti autonomního rozladění, je šance na opravu jen velmi malá. Nesou-li si dospělí členové rodiny vlastní vzorce dysregulace – opakovaně se u nich spouštějí stavy obrany a nejsou schopni vracet se k regulaci a nabízet bezpečí v propojení, autonomní nervový systém dítěte odpovídá vytvářením vlastních obranných vzorců. „Bez zkušenosti organizujícího se druhého zůstává nervový systém ochromený.“ (Fisher, 2014) Bez podpory a zásahu se tak předává dědictví dysregulované autonomní organizace z jedné generace na druhou.

Lidé, kteří prošli traumatem, často trpí nepředvídatelnými, prudkými, intenzivními a dlouhotrvajícími stavy dysregulace. Tato autonomní nerovnováha a nedostatek flexibility vedou ke zdravotním obtížím. Mezi tělesné potíže patří poruchy imunitního systému, zažívací a dýchací problémy, cukrovka, zvýšené riziko srdečního onemocnění, mrtvice a chronická únava (Andersson & Tracey, 2012; Dorrance & Fink, 2015; Mazur, Furgała, Jabłoński, Mach, & Thor, 2012; Merz, Elboudwarej & Mehta, 2015; Thayer & Sternberg, 2006; Vaillancourt et al., 2017; Van Cauwenbergh et al., 2014). Kromě fyziologie je ovlivněna i psychika. Mezi důsledky dysregulovaného autonomního nervového systému patří sociální izolace a osamělost, zvýšená ostražitost vůči výrazům hněvu na tváři druhých lidí, rozptýlená pozornost, neschopnost rozlišit významné signály od nedůležitých, zvýšená míra deprese a také úzkosti (Grippo, Lamb, Carter & Porges, 2007; Hawkley & Cacioppo, 2010).

Nadějnou zprávou pro vás i vaše klienty je to, že autonomní nervový systém se učí zkušeností, a proto může být skrze opakované zkušenosti také přetvářen. Zažité vzorce reagování lze přerušit a vytvořit vzorce nové. Autonomní flexibilita je těžce vydobytým výsledkem terapeutické práce, kdy klienti objevují svou autonomní zranitelnost a společně s vámi směřují k posílení zdrojů adaptivní odolnosti.

EVOLUČNÍ HIERARCHIE

Jak ukazuje obrázek 1.1., autonomní nervový systém se skládá ze dvou větví (parasympatické a sympatické) a vzhledem k dalšímu dělení parasympatické větve – ze tří odlišných drah, z nichž všechny slouží k přežití. S každou nově vzniklou drahou byla ta starší zachována a nadále přináší svou specifickou reakci zajišťující přežití (Porges, 2006). Sledujeme-li vývoj těchto tří drah autonomního nervového systému, vidíme autonomní hierarchii – první základní princip polyvagální teorie – a zároveň rozpoznáváme vznikající vlastnosti a adaptivní strategie, které jsou pro jednotlivé autonomní stavy typické.

Obrázek 1.1. Podoba autonomního nervového systému: dvě větve – tři dráhy

Obrázek 1.2. Evoluční vztah tří vnořených drah

KRÁTKÉ CVIČENÍ

Vybavuje se vám nějaký okamžik, kdy jste cítili, že máte aktivovanou ventrálně vagální dráhu?

Byli jste tehdy sami? Nebo s někým dalším?

SESTUP PO HIERARCHII

KRÁTKÉ CVIČENÍ

Jaké každodenní situace obvykle způsobí, že se vaše nervová soustava cítí přetížená?

Je ve vašem životě nějaká mimořádná zátěž, která pro vaši soustavu představuje příliš velkou výzvu?

KRÁTKÉ CVIČENÍ

Jak vypadá stav mobilizace u vás?

K čemu vás mobilizace vede?

K boji? Nebo k útěku?

Je vám zkušenost dorzálně vagálního kolapsu povědomá?

Jak u vás dochází k pocitu odpojenosti?

SCHOPNOST ZVLÁDAT NÁROKY KAŽDODENNOSTI

Můj autonomní nervový systém je…

Když přemýšlím o svém autonomním nervovém systému, tak…

Jsem vděčný/á svému autonomnímu nervovému systému za…

Přál/a bych si, aby můj autonomní nervový systém…