Ženské

příběhy

Ženské

příběhy

Sestavila Lilia Khousnoutdinova

Cyklická cesta životem

2013

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Ženské příběhy, Cyklická cesta životem / sestavila Lilia Khousnoutdinova. - 2., upr. vyd. - Praha : 

Maitrea, 2013. - 281 s. 

ISBN 978-80-87249-62-8 (Maitrea) 

316.346.2-055.2 * 612.662 * 613.88 * 618.4/.5 * 612.661 * 316.472.42 * 316.812.1-055.52 * 2-58-055.2

- ženy

- menstruace

- sex- porod

- dospívání

- partnerské vztahy

- mateřství

- ženská spiritualita

- příběhy

613 - Hygiena. Lidské zdraví [14]

Sestavila Lilia Khousnoutdinova

Ženské příběhy

Cyklická cesta životem

Vydala © MAITREA a.s., Praha 2013

Sborník © TOPLIL s.r.o., 2012

Příběhy © Lilia Khousnoutdinova, Nina Páralová, Katka Kramolišová, Jiřina Inka Macháčková,

Pavla Vlasáková, Marta Gregušová, Alice Kubíková, Adéla Anděla Bursová, Barbora Nádvorníková,

Hedvika, Chandradeva, Hanka Toulavá, Veronika Chovancová, Božíženka, Dominika Špačková,

Blanka Fryč Fuxová, Terezie Dubinová, Kateřina, Monika Petruchová, Kateřina Komárková,

Maruška K., Lucie Dvořáková, Šárka Kotvalová, Iva Bendová-Savková, Pavla Křížová,

Kateřina Literáková, Zdeňka Vaňová, 2012

Ilustrace © Chandradeva, Lilia Khousnoutdinova, Pavla Vlasáková, Věra Tomisová, 2012

Ilustrace na obálce © Pavla Vlasáková, 2012

ISBN 978-80-87249-62-8 (MAITREA)

ISBN 978-80-905261-0-5 (TOPLIL)

Úvodem

Předmluvy k druhému vydáni

Je to něco málo přes rok, co vyšel první díl Ženských Příběhů – tehdy jsem vůbec netušila, jak velkou bude mít odezvu! Byl to projekt založený jen na mé vášni a důvěře žen, které se mi svěřily se svými životními příběhy. Byl zcela soukromě sponzorovaný, intimní, a zároveň – jak se mi tehdy zdálo – možná až příliš odvážný. Zřejmě jsem ho podcenila – od té doby se do světa rozletělo víc jak 2000 knih. A mnoho z nich přineslo domů nádherné reakce plné slz, štěstí a vděčnosti. Krásné recenze a další vlny příběhů. Od začátku jsem slepě věřila, že nejsem jediná, kdo cítí potřebu autentického ženského sdílení. Jsem ráda, že jsem měla pravdu.

„Knížku jsem si pořídila tak nějak ze zvědavosti, hnaná svým vnitřním hláskem. Čekala jsem různé věci a vlastně taky nic... ale že se budu u některých příběhů smát jako šílená, že mě jiné příběhy tolik rozesmutní a hlavně, že mi budou tak blízko, jsem vážně nečekala. Cítím nové věci, sounáležitost a spojení. Krásná práce. Díky.“ Kateřina

„Čtu Ženské příběhy a většinu z nich probrečím! :) Je to opravdu magická kniha, má velikou sílu.“ Denisa

„Cítim, že kniha mnohým ženám zmení život, pohľad na seba, svoju sexualitu, ženskosť...“ Mirka

„Děkuji za Tvůj nádherný text o vysněné menarché, opravdu moc krásné :o) Se slzami v očích si vzpomínám na to, jak jsem své první menstruace vždy schovávala i před svými rodiči, styděla se až do morku kostí za něco tak „potupného“... Ještě jednou díky, je čas vyléčit staré bolesti, jít dál a žít nádherný sen...“ Veronika

„Čte se jedním dechem…“ Jana

Právě díky těmto a desítkám dalších nadšených reakcí jsem se odvážila sestavit letos i druhý díl, který vychází společně s tímto druhým vydáním původní sbírky, a to od nakladatelství Maitrea. Jsem nesmírně ráda, že vychází zrovna pod jejich vlajkou, kterou považuji za symbol inspirace, kvality, profesionality a srdečnosti. Dnes mi dělá radost, že můžeme spojit loga na obou knihách mého projektu. Děkuji ze srdce skvělému týmu nejen nakladatelství, ale celého domu Maitrea, za roky podpory a inspirace.

Lilia K.

Jako ženy vracíme realitě tu krásu a magii obsaženou v našem ženském těle a jeho příběhu. Ne ten moderní patriarchální mýtus, že jsme nějakou chybnou, špatně fungující, horší, ne dost dobrou, selhávající verzí mužského těla, ale plné přivlastnění si toho život dávajícího, moudrost držícího, smrt přijímajícího zázraku, kterým je ženská tělesnost. Naše úžasná těla obsahují příběh, mýtus, tajemné cestičky vedoucí k moudrosti, zdraví, odpuštění a svobodě, vepsané do každé buňky a často znějící tou prapůvodní esencí. Naše zkušenosti šeptají, že chtějí být vyprávěny, sdíleny a zviditelněny jako ukazatele ostatním. Ženský příběh, dlouho umlčován a znevažován, často vyžaduje velkou odvahu, aby mohl být vysloven. Ve svém vyprávění však vždycky najde moc a sílu, jak se kouzlo studu a viny, které se nás snaží umlčet, zlomí, když sdílíme tímto prastarým způsobem. Jako ženy, když sdílíme příběh svého těla a tajemství naší krve, která v nás zpívají, když nacházíme autentické verze pravdy mezi mnoha pravdami, mluvíme ne proto, abychom zastrašily nebo si získaly uznání, ale prostě proto, že nepromluvit už není prospěšné nám ani životu obecně. Sdílení obsažené v osobním ženském příběhu je dar, který umožňuje ostatním pocítit souznění, zlomit iluzi izolace a osamocení, a přináší svolení dalším ženám, aby našly svůj hlas, svou odvahu, svou svobodu promluvit.

Katinka Soetens, kněžka a dula

Poděkování

Chtěla bych ze srdce poděkovat všem ženám, které se podílely na tomto sborníku. Za jejich odvahu a odhodlání odhalit se v nejniternějších prožitcích. Bez jejich příběhů by tato kniha jednoduše nemohla existovat. Dále děkuji všem ilustrátorkám za jejich krásné malby, které tuto sbírku oživují barvami, a naplňují ji celou paletou kreslených prožitků.

Chci také poděkovat všem ženám, které se rozhodly podpořit tento projekt jinak než osobním příběhem – dobrou radou, nadšením, komentářem, přeposláním pozvánky anebo jen úsměvem. Je spousta lidí, kteří poskytli neocenitelnou pomoc v průběhu tohoto projektu. Obzvlášť chci poděkovat korektorce Gabriele za profesionální a výjimečně citlivou korekturu textů, a svému právníkovi za trvalou podporu a odborné rady.

Ale hlavně děkuji svému partnerovi, jelikož právě z našich společných prožitků vznikla touha vytvořit tento sborník.

Jak vznikl tento sborník

Tento projekt zrál dlouho – uplynuly už pomalu tři roky od doby, kdy jsem poprvé začala oslovovat ženy na kruzích, zda by neměly zájem sepsat svůj příběh. Začínala jsem si totiž všímat, že vzájemné sdílení ženských příběhů v kruhu může mít až překvapivě hluboké a dojemné dopady, tak proč nerozšířit spektrum sdílení pomocí tištěného sborníku? Při čtení podobných knih v jiných jazycích ve mně začala zrát myšlenka, že je načase vytvořit i český sborník. Nechtěla jsem pouze přeložit cizojazyčnou knihu – i přesto, že ženské příběhy jsou univerzální, a témata, která otevírají, přesahují veškeré státní hranice. Chtěla jsem skutečné příběhy českých žen, které by tak zrcadlily zvyky a specifika této země.

Příběhy jsem sbírala pomalu jako perly. Časem celkem přirozeně vznikl kolem projektu jakýsi „cyber moonlodge“ – ženský kruh sdílení ve virtuálním prostoru internetu. Samotný proces sepsání a sdílení příběhů tak rozpoutával zajímavé debaty a otevřel mnoho dalších témat. Věřím, že tato tvořivá cesta byla přínosná nejen pro mne, ale pro všechny zúčastněné.

„Kdysi, v kmenových společnostech, si ženy byly vědomé toho, jak důležitý je ženský kruh. Během menstruace odcházely do Červeného stanu, kde mohly trávit čas s jinými ženami, uctívat své Bohyně, čekat na vize, odpočívat, ale hlavně – sdílet svoje příběhy v kruhu žen. Byly to matky, dcery, babičky, kamarádky, sestry, soupeřky, které sjednocovalo to, že jsou to ženy, které nesou ve svém těle své ženské příběhy. Starší mohly tak předávat zkušenosti mladším, ženy se mohly vzájemně inspirovat anebo sdílet tíhu těžkých prožitků. Dnes jsme zapomněly, jak důležité jsou naše příběhy, zapomněly jsme na ženský kruh, který nám může dodat jakousi zvláštní výživu, kterou tak často hledáme jinde.“

Nenabízím vám žádné teorie ani doporučení, pouze pravdivé příběhy. Pouze pravdivou zkušenost několika desítek odvážných žen, které se rozhodly promluvit nahlas o tom, co je tichým tabu. O menstruaci, porodech, potratech, o sexu, o přechodu. Zkušenost žen, které se rozhodly říci nahlas svoji pravdu o ženském těle. Bez cenzury, bez korektur, bez očekávání – jen čistý, neupravený prožitek.

Nenabízím správný způsob ani správnou cestu, pouze vás chci inspirovat různorodostí ženských životů. Každý příběh je jiný a zároveň jsou si tak podobné. Každý příběh může být zrcadlem, ve kterém se odráží váš vlastní život, nebo inspirací, kam byste mohla na stezce své ženskosti ještě zajít.

O co se snažím? Abychom začaly mluvit nahlas. Zpočátku možná potichu, ale časem i nahlas! Abychom se jako ženy znovu mohly dělit o moudrost svých babiček. Abychom se mohly vzájemně inspirovat různorodostí celé palety vnímání, prožitků, pocitů.

Proč zrovna příběhy ženského těla? Ženské tělo v sobě nese záznam o všem, co se v životě ženy odehrálo. Jizvy, strije, ale také slastí zářící oči. Ženské tělo je sídlem zázraku – tvoří v sobě nový život. Je to nejjednodušší nástroj zasvěcení do ženských mystérií, nabízí nám možnost napojit se na primární sílu stvoření – na cyklus narození a smrti, dorůstajícího a ubývajícího měsíce, cyklus, který se odehrává v těle každé ženy během jednoho lunárního měsíce.

Zároveň jsou ženské příběhy – tak různorodé a přitom ve své podstatě tak podobné – poutem, které spojuje všechny ženy bez rozdílu. Jsou to příběhy, které se táhnou odnepaměti a skrze nás se stávají dědictvím našich dcer. Menstruace, porod – prožitek, který pochopí každá žena, a plně jej pochopí vždy jen žena. Pouto, které přináší pochopení a sjednocení, pocit opory, sounáležitosti. Když sdílím v ženském kruhu, vidím, jak se mé prožitky odrážejí v očích ostatních žen, v jejich životech, a nemusím se cítit sama. Nemusím se stydět. Nemusím se schovávat. Ženy, bez ohledu na jejich odlišnosti, mohou vždy najít styčný bod, který je spojuje v příbězích svých těl – sex, porod, přechod, menarche, menstruace, láska. Blízkost mezi ženami vytváří podporující, neuvěřitelně jemné pole pochopení a přijetí, které je vyživující a inspirující.

Sepsat svůj příběh může být pro ženu kupodivu i obtížný úkol. Najednou se musí rozpomenout na vše, co by možná nejraději zapomněla. Ale právě sepsání těch nejtěžších a nejsmutnějších příběhů může často přinést hluboký terapeutický účinek. Říci svůj příběh nahlas může vyžadovat obrovskou odvahu, ale často to přináší hojné ovoce – přijetí sebe sama a své minulosti. Přiznat si a přijmout se s láskou. Toto je další můj záměr – poskytnout prostor ženám, aby měly kde své křehké, živé příběhy sdílet. Aby samotné sestavování tohoto sborníku mohlo být hojením starých ran.

Strach je protilátkou lásky

A možná chci sdílet právě proto, že téma ženského těla je často obestřeno tak panickým strachem. Co často slýcháme? – Že ženské tělo je zrádné (dříve by se řeklo „je hříšné“) – začne krvácet zrovna když si na rande obléknete novou bílou sukni, otěhotní, když si to nejméně přejete. A proto se musí kontrolovat. Hlavně mu nesmíte věřit. Ale když jako žena nevěřím vlastnímu tělu, můžu snad věřit sobě? Dokážu se cítit v bezpečí a sebevědomá, když zrada přichází zevnitř? Když mám uvnitř zdroj něčeho, za co se musím stydět? Když potřebuji pomoc zvenčí (ať už je to epidurál, hormonální antikoncepce nebo ibalgin), abych se ubránila sama před sebou.

Věřím však, že tělo může být ženě oporou. Že i jeho nemoci se dají použít jako znamení na cestě – zda žiji pravdivě, zda jdu skutečně tam, kam chci. Věřím, že tělo nelže. Odráží dokonalou pravdu.

Chci sdílet příběhy ženského těla, aby nebyly tabu, aby nebyly zdrojem strachu, ale inspirací.

Nehledejte zde žádné rady, pouze prožitky jiných. Třeba zde nenajdete nic. Třeba zde najdete svůj příběh a přestanete se cítit sama. Třeba zde najdete inspiraci. Možná vás některý příběh vytočí, u dalšího možná budete plakat. Možná vás některé nápady nebo názory budou dráždit, jiné vás zas možná donutí rozpomenout se na dobře ukryté vzpomínky. Něco přehodnotit nebo přijmout. Anebo je budete číst jako románek, který se vás vůbec netýká. Čtěte je ale s úctou, vstupujete totiž do Červeného stanu, menstruační chýše, ženského kruhu. Držíte v ruce křehké, skutečné, živé příběhy.

Lilia Khousnoutdinova

Na začátku byla jen legenda...

Stezkou ženských příběhů, ženských životů nás bude provázet prastarý keltský kalendář. Na pomyslném kole roku vidíme zimní slunovrat na severu a letní slunovrat na jihu. Jarní rovnodennost na východě a podzimní rovnodennost na západě. Přechody mezi těmito se často připomínají různými festivaly a vesměs se shodují s obdobími ženského života. Tato období jsou:

Imbolc: 2. února, uctění panny. Menstruace

Beltane: 1. května, uctění milenky. Milování

Lammas: 1. srpna, uctění matky. Porod

Samhain: 31. října, uctění stařeny. Přechod

Ze tmy se rodí světlo, dny se prodlužují, IMBOLC, 2. února. DÍVKA. Bílá barva, bohyně Brigit, Persefoné. Labuť, vlk, jednorožec a had. Mládí. První menstruace – menarche. Iniciace. První kroky na stezce ženy. Semínka v zemi se probouzejí. Potenciál vibrující pod povrchem.

Dny se prodlužují, příroda se probouzí. Šťávy kolují, listy rostou. Květy rozkvétají. Dívka rozkvétá, šťávy kolují v těle. Zamilování. Erotické napětí. Fyzická krása, ňadra, boky. Touha. BELTANE 1. května. Milování v lese. MILENKA. Důvěra. Odevzdání se. Poznání posvátného ohně. Orgasmus, Bohyně Rhiannon. Afrodita, Freya. Klesna, ptáci, zrcadlo. Beltainské ohně vášně.

Slunce dosahuje svého vrcholu, plodná úroda. Těhotná bohyně. Rodiče bohyně. MATKA. Zlatá pšenice v polích. LAMMAS, 1. srpna. Tělo, oslava, poděkování, štědrost. Budoucí matka s láskou nosí v lásce počaté dítě. V lásce rodí. Stává se branou mezi světy. Posvátný okamžik. Přivádí na svět nový život. Kojí. Dává. Poskytuje výživu. Ona je život, je zdroj. Démétér, Ker. Rohatá zvířata. Starající se, milující.

Dny se zkracují. STAŘENA. Moudrost, přechod. Změna. Transformace. Stařena míchající byliny, stařena umírající. SAMHAIN, 31. listopadu. Tma, smrt. Černá bohyně. Cerridwyn, Kálí, Durga. Hranice, pravda. Žít, tady a teď, smrt je vždy poblíž. Šedé vlasy. Přerod. Ničení všeho, co není skutečné. Zůstává pouze jádro. Stín.

Cesta ženy. Koloběh roku. Každý archetyp v sobě nese spoustu příběhů.

Světlých i stinných.

Vítej.

Lilia

I
Dívka

Menarche, menstruace, špína, zasvěcení. Dívka. Nevěsta. Začátek. Čistota. Iniciace. Všechno před sebou. První zkušenosti, první pocity, první lásky.

Menarche – první menstruace. Oslava plodnosti nebo pocit špíny?

Poznávání sama sebe, svého cyklu. První volby – antikoncepce, partnera.

První zklamání. První zasvěcení.

Menstruace. Chandradeva

Žena Pramen Života. Věra Tomisová. www.indigenous.cz, www.obchudek.indigenous.cz

Zářící Joni. Lilia K.

Alchymie esence - když žena miluje. Věra Tomisová. www.indigenous.cz, www.obchudek.indigenous.cz

Afro-brazilská bohyně. Věra Tomisová.

www.indigenous.cz, www.obchudek.indigenous.cz

Tady jsem byla... Pavla Vlasáková

Červený stan. Lilia K.

Extáze - Měsíc v Nás. Lilia K.

Panna. Chandradeva

Imbolc

Imbolc je svátek, který se slaví 1. února. Je zasvěcen mladé bohyni-panně. Bohyně – patronka tohoto ročního období je Brigit. Imbolc je oslavou naděje – příslibu, že život bude pokračovat. Kdysi dávno byla zemědělská společenství v drsném zimním období zcela závislá na mléku krav, které v období Imbolcu začínaly rodit telata. Teplé bílé mléko je tedy symbolem Imbolcu a zároveň symbolem naděje. Tradičně se v tomto období vykonávají rituály očisty, například koupání v ledové vodě. Dnes, můžeme však použít i méně drsné způsoby, například teplou bylinkovou koupel.

Dobré je očistit dům – udělat důkladný úklid, probrat staré věci a vyhodit (nebo věnovat) to, co už nepoužíváme, otevřít na chvilku všechna okna a dveře, aby vše staré mohlo „odletět“ pryč. Také můžeme použít vonné tyčinky, kadidlo nebo svíčky. Rovněž můžeme použít zvuk – tibetské mísy, zvonečky, zpěv, oblíbenou hudbu. Další možností jsou esenciální oleje, voňavé spreje, voda z pramene nebo jakýkoliv jiný způsob, který je vám blízký. Cílem je očistit prostor a vpustit do něj esenci mladé, energické, krásné bohyně Brigit, která probouzí zemi z dlouhého zimního spánku. V noci z 31. ledna na 1. února zapalujeme tradičně bílé svíčky, chodíme po domě a s modlitbou „vnášíme světlo“ (v přímém slova smyslu, i v tom přeneseném) do každého pokoje.

MENSTRUACE – žena na měsíci
La Lůna

Od pradávna je symbol měsíce – kulaté luny – spojován právě s ženskou silou, často s ženskou magií. Lunární měsíc trvá 28 dní, stejně tak jako průměrný menstruační cyklus. Ne nadarmo se menstruaci říká měsíčky. Mnoho žen pozoruje, že jejich tělo reaguje na jednotlivé fáze měsíce. Není divu, měsíc hýbe oceánem, tak proč by neovlivnil ženské tělo? Ženy žijící v přírodě nebo vědomě ladící svůj život podle měsíčních fází mívají často měsíční a menstruační cyklus dokonale sladěný. Menstruace tak často souvisí s novem – je to fáze očisty, a ovulace s úplňkem – to je fáze plodnosti a plnosti. Každá žena má však s lunou svůj vlastní vztah, obecně platí pouze to, že když žena začíná vědomě sledovat měsíční cykly – jak ve svém lůně (la lůna!), tak na nebi – často začíná objevovat zajímavé souvislosti. Proto měsíci ráda říkám Lůna, ona lůna, abych podtrhla její sounáležitost se ženou.

První krev

O existenci menstruace jsem se dozvěděla ve dvanácti, když nám na konci šesté třídy rozdali učebnice pro následující ročník. Část spolužáků už věděla, co v učebnici přírodopisu je, a otevřela je. Následovala jsem příkladu a s ohromením zírala na obrázek anatomie ženského pohlaví. Dozvídala jsem se, že mám vaginu, dělohu, vaječníky. Z textu jsem se pak dozvěděla, že začnu pravidelně krvácet! Nebyla jsem mezi Husákovými dětmi jediná, co dostala první informace ve škole, řada vrstevníků si pamatuje i číslo stránek, kde anatomie pohlaví byla.

Šel čas a kamarádky kolem mě už TO měly, rašila jim prsa, ale moje tělo, do té doby hbité, štíhlé, lezoucí po stromech se místo na prsou kulatilo všude jinde. Objevila se vrozená oční vada na levém oku, vyfasovala jsem brýle a místo lítání venku jsem ležela v knížkách. Verneovky, mayovky, dívčích románků pomálu.

Tenkrát jsem se ještě každý večer modlila, takže po obvyklém Otčenáši a Zdrávas jsem Boha prosila, aby mi narostla prsa a „byly velký a dostala jsem TO a měla TO pravidelný“. Dneska se opět modlím, i když jinak, a asi bych měla poděkovat, že má přání byla vyslyšena. S těmi prsy to netrvalo ani tak dlouho, s menstruací také ne, ale na tu pravidelnost jsem si pěkně počkala. Poprvé jsem začala krvácet v listopadu v necelých čtrnácti. Tupá bolest v podbřišku a hnědý flek na kalhotkách. Cítila jsem chvějivou radost a hrdost. Ta rychle vyprchala, když jsem matce oznámila, že jsem TO dostala. Ten tón, kterým mi řekla „tak si v koupelně vezmi vložku“, si pamatuji dodnes. Byla v něm zloba, nevraživost, nevole. Šla jsem na místo, kde ty věci byly a nevěděla, co s vložkou. Jednotlivě balené vložky tehdy neexistovaly, ale netušila jsem, že ten čtvercový předmět se jaksi dává do kalhotek celý. Takže jsem ji roztrhala – vyvalila se vata zdola a mně došlo, že se to asi nerozebírá. Tu další jsem už použila správně a časem zjistila, že pásek dole se dá odtrhnout a vložka pak v kalhotkách necestuje. Druhý den máti oznámila skutečnost, že menstruuji, otci slovy „Tak už jí to trápení začalo“.

V knihovně jsem našla knížky Když dívka dospívá a Děvčátka, na slovíčko, ze kterých jsem načerpala informace co a jak. S holkama ve škole jsme sdílely starost, aby nebylo vidět, že máme vložku, solidárně jsme si kontrolovaly zadky, „Není mi to vidět?“ byla taková menstruační mantra. Proč byla a možná i stále je menstruace takové tabu, o kterém se nemluví a skrývá se?

Vzpomínám si na jednu z ojedinělých debat, možná jedinou, s máti a babičkou na téma jak to dělaly ženy dřív. Babička používala látkové vložky a velmi jí vadilo, když máti začala kupovat jednorázové. A za časů babiččina mládí ženy utíraly krev do spodniček. A některé rajdy se dokonce při práci ohýbaly schválně tak, aby muži tu zakrvácenou spodničku viděli. Jo, z pohledu přírodovědce správný instinkt, menstruací žena muži ukazuje, že je plodná. Jenže pro ženy v mojí rodině je ženská plodnost trest a trápení a ostuda. Co pro mě začínalo lehkou bolestí břicha, přešlo postupně ve velké bolesti tišené analgetiky, o pravidelnosti jsem si mohla nechat zdát, cokoliv od pětatřiceti do pětapadesáti dnů. Na dlouhá léta jsem zanevřela na vodáctví, poté, co jsem strávila týden na vodě čekáním, kdy to přijde. Menstruovat jsem začala poslední den, nebylo jak se dostat k vložce, protože jsem jela s vedoucím, a říct mu, ať zastaví, že si vezmu vložku z konve, bylo nepředstavitelné. Doma pak byla děsná scéna kvůli zkrvaveným gatím. Dovolená u moře, kde jsem strávila týden sezením na pláži, takže o tom, že menstruuji, museli vědět úplně všichni, byla taky pěkná pruda. Tampóny nejsou pro panny a stejně nejsou zdravé, zněla matčina hláška. No, fakt je ten, že představa něčeho zasunutého ve vagině byla tehdy hodně nepředstavitelná i pro mě.

Když jsem se začala milovat s muži, nepravidelný cyklus mě párkrát vytrápil natolik, že jsem skončila v náruči hormonální antikoncepce – pro klid v duši. Ale poté, co jsme zjistila, že HA je řazena mezi prokázané lidské karcinogeny stejně jako kontaminanty, jejichž negativy se profesně zabývám, jsem se s ní rozloučila. A cyklus se vrátil, ale až po jiné hormonální stimulaci.

Proto mě hodně překvapilo, co mi (mimo jiné) přineslo první mateřství – bezbolestnou, pravda – silnější a zcela pravidelnou menstruaci. Bájných dvacet osm dnů! A dokonce, ještě netušíc, že jsem těhotná, jsem se synkem nidujícím v děloze nadšeně splula po dlouhých letech Otavu. Jak jsem zjistila při třetím porodu, jsem sladěná i s Lunou, rodím s novem.

Při posledním kojení jsem zjistila, že existuje menstruační kalíšek a rozhodla se jej vyzkoušet. Díky němu jsem se setkala se svou krví v úplně jiné dimenzi. Ne něco vsáklé do vložky či tamponu, ale tekutá krev třísnící mé prsty. Napoprvé zvláštní, trochu zneklidňující pocit, v mém těle je opravdu otevřená rána! Která nebolí... Od té doby jsem několikrát obětovala svou krev Matce Zemi. Nechala ji stékat volně do písku na pláži, kde ji smývalo moře. Koupala se v moři i v dříve zakázaném období.

Naposledy ke mně menstruace přišla na Štědrý den. Na Boží hod jsem šla na procházku za soumraku, s dcerkou na zádech. Šla jsem k lesní studánce, k místu, které vnímám jako místo Bohyně.

Je tam kříž a na podstavci je reliéf ženy v žehnajícím gestu. Často na to místo chodím. Pramen je obvykle silný, ale teď s podzimem slábl, až voda téměř netekla. Jak jsem se k místu blížila, běžela mi myslí pohádka o Sněhurce.

Královna vyšívala, píchla se do prstu a pohlédla z okna, kde uviděla havrany na bílém sněhu. Kéž bych měla dítko s ústy rudými jako krev, pletí bílou jako sníh a vlasy černými jako havraní peří! Místo samo, když jsme na něj přišly, působilo slabě a prázdně, cítila jsem potřebu rituálu. Dostat se ke kalíšku s dítkem na zádech nebylo zrovna snadné.

Rudé kapky krve ve spirále září na bílém sněhu a z temnoty vůkol cítím zvláštní teplo a vlhko...

Ta chvíle měla v sobě zvláštní, neznámou magii, je to nejsilnější vánoční zážitek mé dospělosti.

Z pramene teče voda proudem a mně zbývá jen poděkovat Paní za pravidelnou menstruaci a velká ňadra.

Inka

Moje první menstruace

Vyrostla jsem jako prototyp kluka, nakrátko ostříhaná, pro facku a rvačku jsem nechodila daleko. Že jsem „dívka“, mi nikdy moc nedocházelo. Byla jsem hrdá na to, že přeperu všechny kluky ve třídě, že moje jméno svítí na prvním místě ve sportovních výkonech na škole, byla jsem soutěživá, svobodomyslná, nechyběla jsem u žádného průšvihu. Byla jsem zároveň premiant, vše mi tedy procházelo a rodiče na třídních schůzkách sotva tušili, co mají doma.

Že by u mě mohlo dojít k nějakému dospívání či transformaci v ženu, bych si nepřipustila. Když mi začala růst prsa, začala jsem se přirozeně hrbit, vůbec jsem nevěděla, co si s tím úkazem počít.

Občas jsem se dozvěděla, že některá z dívek ve škole „už to má“, soucítila jsem s nimi, ale v zásadě jsem ani nevěděla, co mají a co s tím dělají.

Takže když jsem ve svých dvanácti letech poprvé na záchodě objevila temný flíček na kalhotkách a bylo mi jasné, že jsem se nepodělala, věděla jsem, že je to tu. Průšvih. Nikdo se se mnou o tom doma ani jinde moc nebavil, doma mi kdysi mamka podstrčila knížku „Když dívka dospívá“ popisující jakousi aktivní holčinu, co si vedla deníček o blbostech, menstruaci nevyjímaje.

Už nevím, jak dlouho jsem na tom záchodě byla, zvažujíc, co s tím udělám. Vyplížila jsem se pak za mamkou a ukázala jí, co se mi stalo. Vzala mě do mého pokojíčku, přinesla tlustý balík vložek, dala mi jednu mezi nohy, sotva jsem je mohla dát k sobě. Poučila mě ještě pár historkami o její silné mestruaci, kdy si musí dávat mezi nohy na noc těch vložek třeba i pět, v různých polohách, aby to neproteklo ven. Panebože! To mi  neměla říkat…

Ten den to mamka sdělila tátovi, a ten se mi vysmál a liboval si v tom pak pokaždé. Neskutečně tvrdé...

Byla jsem absolutně nepřipravená. Sotva jsem se s tím balíkem mezi nohama mohla pohybovat, vložka mi jezdila sem tam, na záda, břicho, muselo to být vidět na sto honů, neměla jsem žádné kalhotky, které by tomu klouzání nějak zabránily, můj šatník ani neobsahoval sukně, do kterých by se to celé dalo schovat.

Představa, že s tím zítra půjdu do školy mezi ostatní, mi přišla nemyslitelná. Měli jsme navíc tělocvik, kdy „postižené“ holky chodily v teplákách nebo nosily omluvenky, že necvičí, případně dokonce pro bolesti břicha nešly do školy. Tohle by u mě neprošlo.

Poručila jsem to celé osudu, do školní aktovky jsem si napěchovala ranec těch příšerných vložek sbalených do Rudého práva, sotva se mi tam vešla svačina. Každou přestávku jsem pak chodila na záchod, kontrolovat, co se děje, cítila jsem se jako idiot, z obavy aby „to“ neprosáklo. Nebylo s kým si o tom promluvit, byl jen strašný stud, aby se to neprovalilo. Na záchodech ve škole bylo zjevné, že ten problém nemám sama. Každá se v neuzavřené kabince vedle styděla zašustit a vůbec donést použitou vložku do koše, který byl jediný na celém záchodě u vchodu, což znamenalo, že to všechny ostatní vidí a vykecají. Vložky tak končily poschovávané všude možně, včetně ucpávání záchodů. Bylo to šílené. Doteď nepochopitelné.

Dlouho jsem s tím bojovala, neznala tampóny, ani netušila, že existují, žila jsem v nějakých fobiích vytvářených společností, že to je jen pro ty, co už mají za sebou jiné věci – porody a tak. Dodnes to nejsem schopna úplně pobrat a jsem hodně ráda, že to mám aspoň takto za sebou. Těch trapasů bylo hodně a jízlivé poznámky od spolužáků či jiných bolely jak čert.

Takže – žádná oslava.

Jen pro úplnost dodávám, že jsem ročník 1977. V  té době sehnat lepící vložku značky Lydie byl zázrak, i když lepila jen první minutu, a naštěstí mě minula doba generace starších, kdy nebylo k dostání ani to.

A jak bych si svoji první menstruaci představovala dnes?

Jako obřad zasvěcení dívky v ženu – v přírodě, indiánském týpý, večer u ohně v kruhu žen, jen pro mě. Přála bych si od moudrých starších žen slyšet radu, dostat osobní dárek, požehnání, květiny, pochopit, jak je úžasné a krásné se měnit v ženu, pochopit, že je to symbol plodnosti a váženosti. Přála bych si mít dlouhé vlasy, být učesána a ozdobena. Mít pocit, že ostatní ženy mi rozumí, chápou mě, že se můžu kdykoliv obrátit o radu, podporu, cítit se v bezpečí. Nestydět se klást otázky, rozebírat odpovědi. Sedět s nimi v kruhu u ohně a zpívat písně, tančit. V noci vyjít ven a obětovat svoji první krev Zemi, zasadit tam svůj strom či květinu. Myslím, že by mi to pomohlo víc si vážit sebe sama a ušetřila bych se pár životních kopanců. I kdyby se splnilo jen jedno z výše uvedených přání…

Hedvika

Moderni menstruace

Jak se to vlastně stalo? Že tak prazákladní, přirozený proces, primární symbol plodnosti se stal tabu? Jak se to mohlo stát? Že plodná krev, posvátná krev se stala špinavou krví? Kam může vést fakt, že dnes vnaší emancipované společnosti my feministky, ředitelky amanažerky nadšeně saháme po tamponech aibalginech, abychom se schovaly před přirozeností vlastního těla?

Moje první menstruace – menarche, oslava plodnosti azralosti byla zcela vduchu dnešní doby. Co nejhlouběji jsem si zasunula tampon ana máminu nabídku, že bych mohla zůstat doma, jsem spocitem pohrdání ženskou slabostí odpověděla, že ani náhodou – mám přece ranní hodinu dějepisu. Nic víc.

Schovat, zazdít, ignorovat. Fungovat, nejlépe na 120% . Menstruace? No aco? Proč by mě to mělo ovlivňovat? Jsem přece silná žena! Pohrdala jsem ženami, které měly bolesti análady avýkyvy. Proč pak? Já ne. Tampon, abolest (pokud byla) vydržím. Jsem přece silná, moderní žena. Anení-li po ruce tampon, smotám do „tamponu“ toaletní papír (ano, třeba iten tvrdý, recyklovaný) ajedu dál. Žádný respekt. Co je tu kúctě? Pouze nepohodlná skutečnost – nevadila mi, nestyděla jsem se. Spíš jsem byla hrdá na to, jak krásně jsem dokázala fungovat iběhem menstruace. Plavat, milovat se. Přece se nic neděje.

Ale něco nesedělo. Ačasem jsem začala zkoumat dál. Už nevím přesně, jak jsem na to přišla. Jestli to bylo tantrou, nebo vženském kruhu, nebo to bylo volání zevnitř. Asi všechno dohromady. Ale časem jsem začala zjišťovat, že je na tom něco víc. Asi jak jsem se pomalu začala plížit po cestě směrem knalezení sebeúcty, úcty ke své ženské podstatě, kvýkyvům, ke slabosti (která může být silou), dovolila jsem si podívat se na menstruaci jinak. Nevím přesně, kdy ajak se to stalo, ale najednou jsem používala menstruační kalíšek arituálně obětovala posvátnou krev matce zemi, měla jsem několik menstruačních hub (tak krásné aměkké!), které jsem zaváděla do pochvy smodlitbou, solejem, srozkoší (aobčas sorgasmem). Energetické vejce, přírodní polodrahokamy… najednou se zpochvy stala pokladnice.

Apřišla největší změna – začala jsem cítit! Znecitlivé funkční vagíny, která tolerovala itvrdý recyklovaný papír, se stala živá, pulzující, citlivá arozmazlená, zářící, růžová kouzelná jóni, která chtěla jen to nejlepší.

Zkoušela jsem různé olejíčky, různé kameny, začala jsem zkoumat, co mám ráda, co mi přináší větší expanzi, větší potěšení, víc rozkoše, začala jsem zkoumat symfonii pocitů avjemů, které jsem skrze vagínu mohla získávat.

Zmenstruace se stal „moontime“, „silent time“. Čas meditace aklidu, posvátných písní aodpočinku, vůní adotyků. Ticho anaslouchání hlasu uvnitř. Čas pro sebe. Zvagíny se stal chrám. Zkrve elixír života aposvátný dar. Obětovala jsem krev zemi. Rozpouštěla krev zhouby ve vodě srůžovým olejem azalévala stromek. Míchala krev sčerveným okrem amalovala posvátné symboly na tělo.

Hrdě si malovala červenou tečky na čelo po dobu svých měsíčních dnů. Jen vsukni jsem seděla na trávě anechávala krev volně téct do země. Cítila jsem, jak mi skrví začínají růst kořeny, hluboko do země.

Zmenstruace se stala modlitba, poděkování, propojení smatkou zemí, se sebou samou. Oslava. Láska. Štěstí.

Aisha