Bert Hellinger

Láska ducha

Bert Hellinger

Láska ducha

Co k ní vede a jak jí lze dosáhnout

2011

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Hellinger, Bert

Láska ducha : co k ní vede a jak jí lze dosáhnout / Bert Hellinger ;

[z německého originálu přeložila Petra Pejchalová].

1. vyd. v českém jazyce.

- Praha : Maitrea, 2011.

- 467 s.

Název originálu: Die Liebe des Geistes

ISBN 978-80-87249-22-2

316.614.5-025.12 * 316.472.4 * 13

- rodinné konstelace

- interpersonální vztahy

- duchovní aspekty

- populárně-naučné publikace

316.4/.7

- Sociální interakce [18]

Bert Hellinger

Láska ducha

Die Liebe des Geistes

Copyright © Bert Hellinger, 2008

Translation © Petra Pejchalová, 2011

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2011

ISBN 978-80-87249-22-2

Tuto knihu věnuji svým předkům.

S láskou.

Jan

Jsme někde v mracích,

dědo Františku,

a odjíždíme pryč

vlakem NASEBEMÁVÁŠ.

Co na nás vůbec

bylo smrtelné?

(Napsáno 1974, dva roky před emigrací)

HELLINGER® SCIENCIA:
ÚVOD A PŘEHLED

Hellinger® sciencia, zde záměrně takto psána, je vědou o lásce ducha. Je to scientia universalis, univerzální věda o řádech lidského soužití, od vztahů v rodině, tedy od vztahu mezi mužem a ženou a mezi rodiči a dětmi, včetně jejich výchovy, přes řády v práci, povoláních a organizacích, až po řády mezi velkými skupinami, jako jsou například národy a kultury.

Zároveň je to scientia universalis o porušení řádů, která vedou při lidském soužití ke konfliktům, a které od sebe lidi vzdalují, místo aby je přibližovala.

Tyto řády a jejich narušení se přenášejí i na tělo. Hrají důležitou roli při nemocech, fyzickém, duševním a duchovním zdraví.

Jak to, že se tato věda nazývá Hellinger sciencia? K těmto pochopením jsem dospěl a také je popsal. Vyzkoušel jsem je praktickou činností, a to veřejně. Mnozí se tak o účinnosti těchto názorů mohli přesvědčit jak sami na sobě, tak ve svých vztazích a ve svém jednání. Ukazuje se tak, že se zde jedná o skutečnou vědu.

Jako věda je Hellinger sciencia v pohybu. To znamená, že se neustále dále vyvíjí, a to i na základě zkušeností mnoha dalších, kteří se jí otevřeli – jí i jejím důsledkům. Coby živá věda nezakládá žádnou školu, jako by již snad byla uzavřená a bylo by možné ji předávat a studovat jako něco konečného. Neexistuje u ní proto ani sledování účinnosti, jako by snad mohla být posuzována podle vnějších měřítek, před kterými by se měla obhájit. Její obhajobou jsou její účinky a úspěch. Je to ve všech ohledech otevřená věda.

DUCHOVNÍ DIMENZE

Hellinger sciencia dosáhla kromě bezprostředně pochopitelných vhledů do řádů a jejich narušení v našich vztazích ještě další dimenze, dimenze duchovní. Teprve na ní lze pocítit dosah těchto vhledů. Teprve z ní lze poznat její univerzální význam a důsledky, které z ní vyplývají.

Co jsou tyto duchovní vhledy a co jsou jejich duchovní dimenze? Toto pochopení vychází z jednoho pozorování a z něj vyplývajících důsledků: Vše, co tu je, se nepohybuje samo o sobě. Je jím pohybováno zvenčí. Dokonce když se něco pohybuje tak, jako by se to pohybovalo samo, jako třeba vše, co žije, má jeho pohyb nějaký počátek, který nemůže vycházet z něj. Proto má každý pohyb, i pohyb všeho živého, svůj původ v pohybu, jenž přichází zvenčí, a to nejen na svém počátku, nýbrž stále, po celou dobu trvání tohoto života.

Ještě jednu věc je třeba vzít v úvahu. Každý pohyb, především každý živý pohyb, je vědomým pohybem. U síly, která vším hýbe, předpokládá vědomí. Jinými slovy: každý pohyb je zamýšlený pohyb. Je uveden do pohybu, protože jej tato síla zamýšlela, a je uveden do pohybu tak, jak jej tato síla zamýšlela.

Co tedy stojí na počátku tohoto pohybu? Záměr, které vše zamýšlí tak, jak to je.

Co z toho vyplývá? Pro tento záměr neexistuje nic, co by nechtěl tak, jak to je a jak se to pohybuje. Každý pohyb je nakonec pohybem této mysli, tohoto ducha. Proto pro tohoto ducha ani nic nekončí. Vše, co bylo, ještě tak zamýšlí, stejně jako zamýšlí nás v přítomnosti a jako zároveň zamýšlí vše budoucí.

Jelikož budoucí zamýšlí zároveň s minulým, souvisí minulé ve všech ohledech s tímto budoucím. Minulé se pohybuje směrem k budoucímu a dochází v něm k završení.

Ale i budoucí se stane minulostí a bude se jako minulé pohybovat směrem k budoucímu. Je pro nás nepředstavitelné, že by tento vším pohybující záměr někde končil. Tak, jako nemůže existovat nic, co by jím nebylo zamýšleno, nemůže ani existovat nic po něm. Protože kdo nebo co by to po něm ještě zamýšlel?

Tváří v tvář tomuto zamýšlejícímu duchu přestávají platit všechny pro nás dosud důležité hypotézy a představy. Například představa svobodné vůle, představa osobní zodpovědnosti. A přestávají platit mnohé hodnotové soudy a rozlišení, na kterých spočívá naše kultura.

Zde bych jmenoval v první řadě rozlišování mezi dobrem a zlem, správným a špatným, mezi vyvolenými a zavrženými, mezi nahoře a dole, vysoko a nízko, lepším a horším, a konečně i životem a smrtí.

Přesto však i nadále děláme tato rozlišení, a také je prožíváme. Nejsou však i ona tímto duchem zamýšlena a požadována tak, jak jsou?

Zde je třeba uvážit: Minulé a budoucí nejsou to samé. Minulé je na cestě k budoucímu. Pro naši zkušenost tedy existuje Předtím a Potom a Více a Méně.

Co je toto Méně? Co je toto Více? Je to méně vědomí a více vědomí. Nacházíme se uprostřed pohybu od méně vědomě k více vědomě. Nacházíme se uprostřed pohybu od méně vědomě v souznění s tímto duchem a jeho všeobjímajícím pohybem k více vědomě v souznění s tímto pohybem. Existuje tedy pro nás pohyb Více a Méně, což je pro tohoto ducha nemyslitelné. Pro něj neexistuje žádné Více a Méně. Přesto je tento pohyb ve všem, v čem se s ním setkáváme, tímto duchem zamýšlen v tomto pohybu. Zamýšlel jej tak pro nás, ať už od nás tento pohyb na cestě k více vědomí vyžaduje jakékoli zkušenosti.

Kdo dosáhne tohoto Více vědomí? Kdo dosáhne tohoto Více souznění s vědomím ducha? Můžeme to být my osobně? Můžeme to být my sami v tomto životě? Nebo jsou na této cestě všichni lidé, předchozí, nynější i budoucí, a tohoto vědomí dosáhnou všichni společně? Dosáhnou jej spolu se všemi zkušenostmi, které kdy byly učiněny a které ještě zbývá učinit, námi i mnoha dalšími, v tomto a mnoha dalších životech? I toto jen společně?

SVOBODA

Samozřejmě, že se cítíme v mnoha ohledech svobodní. Samozřejmě, že se cítíme zodpovědni za své činy a jejich následky. Zároveň však víme, že jiná síla, duchovní síla, která vším hýbe, naši svobodu, naši zodpovědnost a naši vinu se všemi jejich následky zamýšlela, pohybovala a chtěla tak, že je vnímáme jako své vlastní.

Jednáme pak jinak? Můžeme jednat jinak? Odkud vzít sílu pohybovat se a jednat jinak?

Co nám tedy zbývá? Jednat přesně jako doposud a přitakat naší svobodě, zodpovědnosti, minulosti a vině se všemi jejich následky tak, jak jsou a jaké je vnímáme.

Zároveň je však vnímáme jako více vědomého souznění s tímto vším pohybujícím duchem. Vnímáme je také jako více vědomí, jak pro nás, tak pro všechny, kdo s námi nesou důsledky naší svobody a zodpovědnosti, a kdo byli vtaženi do důsledků našeho jednání a naší viny.

Tito různí lidé tedy prožívají stejný proces různým způsobem. Při stejném procesu učiní rozdílnou zkušenost. Jestliže vnímají obojí zároveň, že jsou svobodní i nesvobodní, dosáhnou více vědomí, možná i většího souznění s tímto vším pohybujícím duchem. Získají více vědomí, které je i mnohé další posune o kousek dále na cestě k rozšířenému vědomí.

STAROST

V této duchovní dimenzi končí starost, i starost o budoucnost Hellinger sciencia. Přichází na základě pohybu ducha, tak, jak je tímto duchem míněna, a zůstane v pohybu tak, jak ji tento duch zamýšlí, bez ohledu na to, zda s ní někdo souhlasí, nebo ji odmítá. Jako univerzální věda dokazuje svou pravdivost vždy čistě na základě svého působení.

Jak je to potom se starostmi, které si děláme o budoucnost: o svou budoucnost, o budoucnost ostatních lidí a o budoucnost světa? Neukážou se tyto starosti vždy jako pošetilé, jako bychom jimi snad mohli něco změnit nebo něčemu zabránit? Jsou to starosti proti pohybu ducha – jako by na něm byly nezávislé.

Jinak je to se starostmi, které si děláme v souladu s pohyby tohoto ducha. Jsou to starosti zakládající se na starostlivosti a péči ve službách světu, tak jak jím hýbe tento duch. Jsou v souladu s jeho péčí a starostlivostí. Takovéto starosti jsou v souladu s řády života, i s jejich počátkem a koncem.

BUDOUCNOST

Při souladu s myšlením tohoto ducha je pro nás každá budoucnost teď. Tento duch myslí vše teď. V duchovní dimenzi končí starost o to, co bude následovat. Vše následující je nám při souladu s tímto pohybem ukazováno nyní. Protože existuje následující, existuje pro nás budoucnost, ale budoucnost teď.

Hellinger sciencia je vědou pro Teď. Všechny její vhledy působí teď a působí okamžitě. Veškerá rezistence vůči těmto vhledům působí rovněž okamžitě. To ukazuje, že Hellinger sciencia je vědou skutečnou, vědou o našich vztazích.

LÁSKA

Hellinger sciencia je konečně vědou o lásce. Je univerzální vědou o lásce. Je vědou o druhu lásky, která vše zahrnuje, a to stejnou měrou.

Jak k této lásce dojít? Dojdeme k ní při souznění se záměry ducha, který vším pohybuje tak, jak to zamýšlí. Je to láska, která je v souznění s pohybem tohoto ducha, je si vědoma pohybu ducha. Ví, jak miluje a jak smí milovat, protože si je vědoma této lásky v souladu s vědomím ducha jako vnitřního pochopení. Proto je tato láska, právě tak jako toto vědomí, čistá. Je čistá, protože jí hýbe jiný záměr. Je to vědoucí láska, je to čistá vědoucí láska.

Proto je to také tvořivá láska, avšak tvořivá v souladu s myšlením tohoto ducha. A proto se tato láska také stává vědou, univerzální vědou. Jako univerzální věda působí univerzálně. Působí, protože je pravdivá.

K TÉTO KNIZE

Hellinger sciencia nabízí podnět pro otázku, do jaké míry je přípustné toto označení. Tuto otázku jsem si také kladl. Neboť význam svých vhledů o řádech lidského soužití a lidské lásky jsem začínal chápat teprve postupně. Zjistil jsem, že se spojují v obsáhlou vědu o našich vztazích, a že přišel čas představit je jako samostatnou vědu a veřejně jí vymezit prostor, který jí náleží.

Mé jméno má zajistit, aby se tato věda popisovala a představovala ve své původní přesnosti. K tomuto účelu slouží i tato kniha.

Pochopení řádů a porušení řádů v mezilidských vztazích mi bylo umožněno díky pochopení toho, jak působí lidské svědomí, a jaké jsou důsledky, které z toho pro nás na všech rovinách našich vztahů vyplývají. Neboť nedotknutelnost, které se svědomí těšilo v západní a především v křesťanské kultuře, dokonce u tak skvělých filosofů, jako je Kant, ale i u předních osvícenců, bránila tomu, abychom tuto problematiku mohli skutečně nahlédnout a pozorovat, co takzvaná svědomitost způsobuje v mezilidských vztazích. Tento nezastřený pohled byl ztěžován ještě tvrzením, že naše svědomí je hlasem božím, který je třeba za všech okolností následovat.

Jak těžké jsou důsledky tohoto tvrzení se ukazuje už na tom, že při velkých a pro mnoho lidí smrtelných konfliktech obě strany s dobrým svědomím usilují o zneškodnění těch druhých, bez jakéhokoli lidského soucitu a úcty.

Tato kniha zprostředkovává přehled o Hellinger sciencia a jejím uplatnění v následujících oblastech:

muž a žena,

rodiče a děti,

zdraví a nemoc,

práce a úspěch v povolání,

organizace,

smíření a mír.

Zároveň slouží jako učebnice k realizaci těchto pochopení. V popředí při tom stojí metoda rodinných konstelací a jejich další vývoj směrem k duchovním rodinným konstelacím.

Z těchto cílů vyplývá následující členění:

1. Počátky

2. Duchovní svědomí

3. Co v rodinách způsobuje nemoc a co léčí

4. Zdraví a nemoc z duchovního hlediska

5. Pomáhat v souladu

6. Duchovní rodinné konstelace

7. Muž a žena

8. Děti v nouzi

9. Velké konflikty

10. Duchovní náboženství

V příloze naleznete recenzi knihy Gerta Höppnera: Heilt Demut – wo Schicksal wirkt („Vyléčte pokoru – kde působí osud“ – pozn.překl.) od Michaela J. W. Angermaiera.

Tato kniha je první rozsáhlou empirickou analýzu rodinných konstelací podle Berta Hellingera. Michael Angermaier udělal pro čtenáře kompetentní recenzi tohoto rozsáhlého díla o 411 stranách a její výsledky přehledně shrnul. Vím, kolik znalostí a zkušeností tato recenze vyžadovala a kolik času a námahy ho to stálo. Srdečně mu za to děkuji.

Aplikování Hellinger sciencia na oblast práce a úspěchu v povolání a organizace dalekosáhle vyplývá z vhledů o svědomí, především z důsledků vyloučení, zákonů o vyrovnání mezi dáváním a braním a o zisku a ztrátě, zákona o pořadí posloupnosti a důsledků toho, když je podceňujeme.

Touto učebnicí Vám předávám množství rad – všechny založené na životních zkušenostech –, které Vám usnadní pochopit a aplikovat Hellinger sciencia v jejím plném rozsahu, jak sami pro sebe, tak ve svém povolání. S její pomocí mohou naše vztahy fungovat na mnoha úrovních snadněji a následkem toho může být mnoho lidí šťastnějších.

Bert Hellinger

POČÁTKY

POZNÁMKA NA ÚVOD

Má důležitá pochopení ohledně řádů mezilidských vztahů přicházela velmi pomalu, krok za krokem, na dlouhé cestě poznání. V této kapitole Vás vezmu na tuto cestu poznání. Můžete ji spolu se mnou projít a prožít znovu od počátku.

Jednotlivé kapitoly vznikly během jednoho roku. Pochopení, která jsou jejich základem, byla neustále ověřována živými zkušenostmi. Jsou proto jako objevitelské cesty do nitra naší duše. Každá kapitola nás vede kousek dál: do řádů dávání a braní, do řádů svědomí ohledně příslušnosti a vyloučení a do řádů lásky mezi mužem a ženou a dětmi.

VINA A NEVINA VE VZTAZÍCH

Na počátku mezilidských vztahů stojí dávání a braní, a dávání a braní stojí i na počátku našeho vnímání viny a neviny. Neboť kdo dává, má také nárok, a kdo bere, cítí se zavázán. Nárok na straně jedné a závazek na straně druhé jsou základním vzorcem viny a neviny v každém vztahu. Slouží k výměně mezi dáváním a braním. Protože dávající a přijímající nemají ani jeden klid, dokud nedojde k vyrovnání: dokud nedá i přijímající a nevezme i dávající. Uvedu k tomu jeden příklad:

VYROVNÁNÍ

Misionář v Africe byl přeložen do jiné oblasti. V den odjezdu za ním ráno ještě přišel muž, který vážil několikahodinovou cestu, aby mu na rozloučenou dal malý peněžní dar v hodnotě pár halířů. Misionář viděl, že mu muž chtěl poděkovat – protože jej několikrát navštívil, když byl nemocný –, a také věděl, že to pro něj byl velká suma.

A tak byl v pokušení mu je vrátit, ba ještě mu nějaké přidat. Pak si to ale rozmyslel. Peníze si vzal a poděkoval.

Když od ostatních něco dostaneme, tak ať už je to sebekrásnější, ztrácíme tím svou nezávislost a nevinu. Protože když vezmeme, cítíme se vůči dávajícímu zavázáni a v dluhu. Tuto vinu vnímáme jako nelibost a tlak a pokoušíme se jí opět zbavit tím, že sami dáme. Braní bez této ceny neexistuje.

Naproti tomu nevinu vnímáme jako potěšení. Jestliže jsme dali, aniž bychom si sami vzali, nebo jestliže dáváme víc, než přijímáme, vnímáme ji jako nárok. A když k ničemu nejsme zavázáni, například když sami nic nepotřebujeme nebo nebereme, a obzvláště pokud dáme něco poté, co jsme přijali, pociťujeme ji jako lehkost a svobodu.

Pro dosažení nebo udržení tohoto stavu existují tři typické způsoby chování. Prvním je:

VYSTOUPENÍ

Někteří se snaží udržet si nevinu tím, že odmítají spolupracovat. Raději se uzavřou, než aby brali. Pak ani nejsou k ničemu zavázáni. To je nevina těch, kdo odmítají vstoupit do hry a nechtějí si ušpinit jediný prst. Proto si často připadají zvláštní nebo lepší. Žijí ale „na sporo“, a tak se také cítí prázdní a nespokojení.

S tímto postojem se setkáme u mnoha depresivních osob. Jejich odmítavý postoj vůči braní se nejprve týká jednoho či obou rodičů. Později jej přenášejí i na další vztahy a na dobré věci tohoto světa. Někteří své odmítání brát odůvodňují výčitkou: To, co jim bylo nabídnuto a dáno, není to správné nebo to není dost. Jiní své nepřijímání odůvodňují chybami dávajících. Výsledek je však vždy stejný. Zůstávají nečinní a prázdní.

HOJNOST

Opačný účinek vidíme u těch, kterým se podaří brát své rodiče takové, jací jsou, a brát od nich všechno, co jim dávají. Toto braní pociťují jako neustálý přísun energie a štěstí. Umožňuje jim to mít i další vztahy a hodně v nich brát a dávat.

IDEÁL POMOCNÍKA

Druhý způsob, jak zažívat nevinu, je nárok vůči ostatním, když jsem jim dal více, než oni mně. Tato nevina je většinou jen přechodná, protože jakmile i já od druhého přijmu, můj nárok končí.

Někteří lidé si však raději ponechají svůj nárok, než aby si od ostatních nechali něco dát. Podle motta: „Je lepší, když se cítíš zavázán ty, než já.“ S tímto postojem se setkáme u mnoha idealisticky smýšlejících a známe jej jako ideál pomocníka.

Takováto svoboda bez závazků plná nároků je však nebezpečná pro vztahy. Protože kdo chce jen dávat, trvá na převaze, která má být jen přechodná, protože jinak tomu druhému ubíráme rovnocennost. Protože od toho, kdo si sám nic nechce vzít, ostatní brzy také nic nechtějí. Odtáhnou se od něj nebo se na něj rozzlobí. Takovíto pomocníci zůstávají osamělí a často zahořklí.

VÝMĚNA

Třetím a nejhezčím způsobem, jak se cítit nevinný, je zbavení se dluhu skrze vyrovnání, když vezmeme i dáme. K této výměně mezi dáváním a braním dochází mezi zúčastněnými. To znamená, že ten, kdo od někoho něco vzal, mu něco odpovídajícího dá nazpátek.

Ale nejde tu však jen o vyrovnání, nýbrž i o obrat. Malý obrat dávání a braní přináší malý zisk. Velký obrat ale obohacuje. Je doprovázen pocity hojnosti a štěstí. Tento pocit nám nespadne do klína. Je třeba ho vytvořit. U takového velkého obratu máme pocit lehkosti a svobody a spravedlivostia míru. Ze všech možností, jak prožívat nevinu, je tou nejvíce osvobozující. Tato nevina je spokojená.

PŘEDÁVÁNÍ DÁL

Některé vztahy nám ale toto ulehčení neumožňují, protože mezi dávajícím a přijímajícím panuje obrovský nepoměr. Například mezi rodiči a dětmi nebo učiteli a žáky. Neboť rodiče a učitelé jsou v první řadě dávající a děti a žáci přijímající. Rodiče sice od dětí také něco dostávají a učitelé od žáků rovněž. Nerovnováha se tím však neodstraní. Jen se zjemní.

Rodiče však byli sami kdysi dětmi a učitelé byli sami kdysi žáky. Vyrovnání dosáhnou, když to, co dostali od předchozí generace, předají té následující. A jejich děti a žáci mohou udělat to samé.

Börries z Münchhausenu to názorně popisuje ve své básni:

ZLATÝ MÍČ

Co jen lásky od otce ke mně přišlo,

já nesplatil ji, neb dítě tušení nemělo,

co za hodnotu se v daru jeho skrývá

a byl pak tvrdým mužem, jak tvrdý muž už bývá.

Teď roste synáček můj v domě, milován

jak žádný jiný v světě, otcovo srdce na něm visí

a já teď jemu vracím, jak já byl zbožňován,

jemu, jenž nikdy nic mi nedal – ba nikdy víc nevrátí.

Neb až vyroste z něj muž a jako muži smýšlet bude,

cestami svými životem si půjde,

já toužebně, ba bez závisti patře,

jak vnukovi to, co náleží mě, on dává štědře.

V daleké síni věků hře života

můj pohled přihlíží, pln klidu, radosti

zlatý míč v smíchu každý háže dál

– a žádný nevrátil jej zpátky!

(Překlad: Petra Pejchalová)

To, co platí mezi rodiči a dětmi a mezi učiteli a žáky, platí i všude tam, kde není možné vyrovnat oplátkou nebo výměnou. To znamená, že se závazku můžeme přece jen zprostit, jestliže přijaté předáme dál.

PODĚKOVÁNÍ

Poslední možností, jak vyrovnat mezi dáváním a braním, je poděkování. Poděkováním se nevyhnu dávání. Někdy je to při braní jediná přiměřená odpověď. Například u postiženého, nemocného, umírajícího, a někdy i u milujícího.

Zde se kromě potřeby vyrovnání dostává do hry i ona elementární láska, která k sobě přitahuje a drží pohromadě členy společenského systému, podobně jako vzájemná přitažlivost tělesa ve vesmíru. Tato láska doprovází dávání a braní a předchází mu. Při braní se projevuje jako poděkování.

Kdo děkuje, uznává: „Dáváš mi bez ohledu na to, jestli to kdy budu schopen splatit, a beru to od tebe jako dar.“ A ten, kdo přijme poděkování, tím říká: „Tvá láska a uznání mého daru má pro mě větší cenu než všechno, co bys pro mne mohl udělat.“

Při poděkování se tedy nepotvrzujeme jen tím, co si navzájem dáváme, ale i tím, čím pro sebe jsme. Povím k tomu jeden příběh.

BRANÍ

Někdo se cítil být zavázán Bohu k velkému díku, protože byl zachráněn při životně ohrožujícím nebezpečí. Ptal se přítele, co má udělat, aby byl jeho dík hodný Boha. Ten mu ale pověděl příběh.

Jeden muž miloval ze srdce jednu ženu a požádal ji, aby si ho vzala. Ona však měla jiné plány. Když spolu jednoho dne chtěli přejít ulici, ženu málem přejelo auto, nebýt toho, že ji její průvodce duchapřítomně nestrhl zpátky. Nato se k němu otočila a řekla: „Teď si tě vezmu.“

„Co myslíš, jak se ten muž cítil?“, zeptal se přítel. Ten druhý však místo odpovědi jen protáhl obličej.

„Vidíš“, řekl přítel, „tak se možná cítí Bůh s tebou.“

Povím vám k tomu ještě jeden příběh:

NAVRÁTILCI

Kamarádi z dětství spolu narukovali do války, zažili nepopsatelná nebezpečí a zatímco mnoho jiných zahynulo nebo bylo těžce zraněno, oni dva se bez úhony vrátili domů.

Jeden se stal velmi tichým. Věděl, že neměl zásluhu na tom, že byl zachráněn, a přijal svůj život jako dar, jako milost.

Ten druhý se ale honosil svými hrdinskými činy a nebezpečími, kterým unikl. Bylo to, jako by to všechno prožil nadarmo.

ŠTĚSTÍ

Nezasloužené štěstí je často vnímáno jako něco, co ohrožuje a nahání strach. Je to dáno tím, že se ve skrytu domníváme, že tímto štěstím vzbudíme v osudu nebo v ostatních lidech závist. A přijetí štěstí pak vnímáme jako překročení tabu, jako převzetí dluhu, jako přitakání nebezpečí. Poděkování tento strach zmírňuje. Ke štěstí je přesto potřeba jak pokory, tak odvahy.

SPRAVEDLNOST

Střídavá hra mezi vinou a nevinou je tedy odstartována dáváním a braním a je řízena společnou potřebou vyrovnání. Jakmile dojde k vyrovnání, může vztah buď zaniknout, nebo na něj můžeme navázat a může tak pokračovat díky novému dávání a braní.

Není však trvalé výměny, aniž by vždy tu a tam nedošlo k vyrovnání. Je to jako při chůzi. Když si chceme udržet rovnováhu, tak se zastavíme. A když ji ztratíme, spadneme a zůstaneme ležet. Ale jestliže ji střídavě ztrácíme a zase získáváme, pohybujeme se kupředu.

Vina či dluh jako závazek a nevina jako nárok jsou ve službách výměny. Skrze tuto vinu a nevinu si navzájem napomáháme a spojujeme se v dobru. Tato vina a nevina jsou dobrou vinou a dobrou nevinou. Cítíme při nich, že takto je to v pořádku, dobře, že máme věci pod kontrolou.

ŠKODA A ZTRÁTA

U dávání a braní ale existuje také zlá vina a zlá nevina, například, když ten, kdo bere, je viníkem, a ten, kdo dává, obětí. Pokud tedy někdo někomu udělá něco, proti čemu se ten druhý nemůže bránit. Nebo když si jeden nárokuje něco, co toho druhého musí poškodit nebo zranit.

I zde oba dva, jak viník, tak oběť, podléhají touze po vyrovnání. Oběť na to má právo a viník ví, že je k tomu zavázán. Tentokrát je však vyrovnání k oboustranné škodě. Protože i nevinný má po činu zlé úmysly. Chce viníka poškodit tak, jak on poškodil jeho, a chce mu způsobit utrpení tak, jako on způsobil jemu. Proto se tu od viníka vyžaduje víc, než jen náprava škody. Musí si to i odpykat.

Teprve poté, co byli oba, viník i jeho oběť, stejně zlí a stejně trpěli a ztratili, jsou si opět navzájem rovni. Teprve pak je mezi nimi možný mír a usmíření a jeden druhému mohou opět přinášet dobro. Anebo, pokud byly škody a bolest příliš veliké, mohou se usmířit a rozejít. K tomu jeden příklad:

VÝCHODISKO

Jeden muž vyprávěl svému příteli, jak mu manželka už dvacet let nemůže odpustit, že jen pár dní po svatbě odjel se svými rodiči na šest týdnů na dovolenou a nechal ji samotnou, protože jeho rodiče potřebovali řidiče. Vysvětlování po dobrém, omluvy, prosby o odpuštění, nic z toho prý nebylo zatím k ničemu.

Přítel mu odpověděl: „Nejlepší bude, když jí řekneš, že si může přát nebo udělat pro sebe něco, co tě bude stát přesně tolik, kolik to tehdy stálo ji.“

Muž pochopil a rozzářil se. Teď měl klíč, který zapadal do zámku.

Někoho může vyděsit, že v takovýchto případech není možné usmíření, dokud se i nevinný nerozzlobí a nepožaduje trest. Podle starého přísloví, že strom poznáme podle plodů, se však stačí podívat, co se v jednotlivých případech děje, abychom zjistili, co je skutečně dobré a co skutečně zlé.

BEZMOC

I v souvislosti se škodou a ztrátou prožíváme nevinu různými způsoby. Prvním z nich je bezmoc. Neboť viník koná a oběť trpí. Viníka považujeme za o to více vinného, čím bezbrannější a bezmocnější byla jeho oběť. Po zlém činu však oběť zřídkakdy zůstává bezbranná. Může jednat a dožadovat se na viníkovi práva a trestu, a tak s vinou skoncovat a umožnit nový začátek.

Pokud oběť sama nejedná, jednají na jejím místě ostatní. Avšak s tím rozdílem, že škody i bezpráví, které na tomto místě oběti způsobí jiným, jsou mnohem horší, než kdyby se oběť ujala svého práva a vzala pomstu do vlastních rukou. Uvedu k tomu příklad:

DVOJITÝ PŘESUN

Jeden starší pár přišel na sebepoznávací seminář a hned první večer žena zmizela. Objevila se až druhý den ráno, postavila se před svého muže a řekla: „Jdu od přítele.“

K ostatním se chovala pozorně a přátelsky. Jen když se setkala se svým mužem, byla úplně bez sebe. Ostatní nedokázali pochopit, proč se na něj tak zlobí, obzvlášť, když se nebrání, ale zůstává věcný.

Ukázalo se, že tuto ženu poslal otec v létě s matkou a ostatními sourozenci na venkov, zatímco on zůstal ve městě se svou přítelkyní. Občas však přijel s přítelkyní na návštěvu, a jeho žena je oba obsluhovala bez jediné výčitky nebo stížnosti. Potlačovala svůj hněv a zlost a děti to cítily.

Dalo by se to považovat za hrdinskou ctnost, ale následky bývají zlé. V mezilidských systémech totiž potlačená zášť vždy později opět vypluje na povrch, a to u těch, kteří se tomu mohou nejméně bránit. Většinou jsou to děti nebo vnoučata a vůbec to nezpozorují. Dochází při tom k dvojitému přesunu.

První je přesun na jiný subjekt, v našem případě z matky na dceru.

Druhý je přesun na jiný objekt, v našem případě z vinného otce na nevinného manžela. I tady se obětí stává ten, kdo se může nejméně bránit, protože viníka miluje. Tam, kde nevinní raději trpí, než aby jednali, je proto za chvíli více nevinných obětí a vinných pachatelů než na začátku.

Řešením by v našem případě bylo, kdyby se matka této ženy na svého muže otevřeně rozhněvala. Musel by se tomu postavit a buď by to znamenalo nový začátek, nebo jasný rozchod.

Je třeba ještě zmínit, že dcera, která tu mstí svou matku, miluje nejen matku, ale i otce. Napodobovala ho, protože se ke svému muži chovala přesně jako on k její matce. Působí tu tedy ještě další vzorec viny a neviny, při kterém nás láska činí slepými vůči řádu. To znamená, že nevina na straně jedné nás činí slepými vůči vině a jejím následkům na straně druhé.

S dvojí přesunem se setkáme i tam, kde oběť po činu nemohla jednat, protože byla bezmocná. K tomu také uvedu příklad:

MSTITEL

Asi čtyřicetiletý muž při psychoterapii uvedl, že se bojí, že by mohl být k ostatním násilný. Jeho povaha ani chování tomu nijak nenasvědčovaly, a tak se jej terapeut zeptal, jestli se vyskytlo nějaké násilí v jeho rodě.

Ukázalo se, že jeho strýc, bratr jeho matky, byl vrah. Ve své firmě měl zaměstnankyni, která byla jeho milenkou. Jednou jí ukázal fotku jiné ženy a poprosil ji, aby šla k holiči a nechala se ostříhat jako tato žena. Když už byla delší dobu vídána v tomto účesu, odjel s ní do zahraničí a tam ji zabil. S druhou ženou, jejíž fotografii ukázal oběti, se pak vrátil do vlasti, a ona se teď stala jeho zaměstnankyní a milenkou. Čin však vyšel najevo a muž byl na doživotí zavřen do vězení.

Terapeut chtěl o příbuzných vědět ještě více, především o prarodičích, rodičích vraha, protože si kladl otázku, kde se podnět k tomuto činu vzal. Muž mu ale byl schopen poskytnout jen málo informací. O dědečkovi prý neví vůbec nic a babička byla zbožná, uznávaná žena. Pátral pak více do hloubky a zjistil, že babička svého vlastního muže v době nacismu obvinila ze sexuálního obtěžování, načež ho zatkli a odvezli do koncentračního tábora, kde byl zavražděn.

Skutečným vrahem, od kterého vzešla prokazatelná destruktivní energie, byla v tomto systému ona zbožná babička. Syn naopak vystupoval jako druhý Hamlet coby mstitel svého otce, avšak, tak jako Hamlet, zaslepen dvojitým přesunem. Převzal mstu za otce. To byl přesun v subjektu. Uchránil však matku a místo ní zavraždil jinou milovanou ženu. To byl přesun v objektu.

Převzal tak důsledky nejen za vlastní čin, ale i za čin matky. A podobal se oběma rodičům, matce činem a otci zatčením.

Je tedy iluzí se domnívat, že bychom se zlu mohli ubránit tím, že si zachováme zdání bezmoci a neviny, místo toho, abychom se vině viníka postavili, i když přitom sami způsobíme zlo. Jinak vina neskončí. Kdo se tedy nečinně podrobí vině druhého, nejenže si nezachová nevinu. Zasévá i zlo.

ODPUŠTĚNÍ

Jako náhrada za konfrontaci, ke které má dojít, slouží i odpuštění, jestliže konflikt jen zakrývá a odsouvá, místo aby jej vyřešilo.

Obzvlášť špatně působí odpuštění tehdy, když oběť viníkovi vinu odpustí, jako by na to měla právo. Má-li dojít ke skutečnému smíření, pak nejenže má nevinný právo na odčinění a trest, ale má právo je i požadovat. A vinný nejenže má povinnost nést důsledky svého činu, nýbrž má na to i právo. Příklad:

DRUHÝ POKUS

Ženatý muž a vdaná žena spolu udržovali vztah s tím, že až žena otěhotní, nechají se se svými stávajícími partnery rozvést a založí spolu nové manželství. Žena byla předtím bezdětná. Muž měl však z prvního manželství dcerku, kterou nechal u matky. Oba cítili vinu vůči první mužově ženě a dceři a velmi toužili, aby jim žena přece jen odpustila. Ona však byla rozzlobená, protože za jejich profit zaplatilo i její dítě.

Když se o tom bavili s přítelem, požádal je, aby si představili, jaké by to pro ně bylo, kdyby jim žena odpustila. Zjistili, že se důsledkům svého činu dosud vyhýbali, a že jejich naděje na odpuštění byla v rozporu s jejich důstojností a s nároky všech. Uznali, že své štěstí postavili na neštěstí jeho první ženy a dítěte, a rozhodli se přiměřeně dostát spravedlivým požadavkům. U svého rozhodnutí však zůstali.

SMÍŘENÍ

Existuje ale i dobré odpuštění, které ponechává viníkovi důstojnost a zachovává tu vlastní. Toto odpuštění vyžaduje, aby oběť nešla se svými požadavky až na samou mez, a aby přijala vyrovnání a trest, které jsou viníkem nabízeny. Bez takovéhoto dobrého odpuštění není smíření. Uvedu příklad:

NEČEKANÉ POCHOPENÍ

Jedna žena opustila kvůli milenci manžela a nechala se s ním rozvést. Po mnoha letech si však uvědomila, jak moc ho pořád miluje, a zeptala se ho, zda by zase směla být jeho ženou. On se k tomu však nechtěl vyjádřit. Přesto se rozhodli společně vyhledat v té věci psychoterapeuta.

Psychoterapeut se nejdříve zeptal muže, co by od něho chtěl. On řekl: „Jen nečekané pochopení.“ Terapeut odpověděl, že to je sice těžké, ale že se vynasnaží. Pak se zeptal ženy, co může muži nabídnout, aby ji zase chtěl za ženu. Představovala si to však moc jednoduše a její nabídka byla nezávazná. Není divu, že na muže nijak nezapůsobila.

Terapeut jí ukázal, že musí především uznat, že svému muži ublížila. Musí vidět, že chce zase napravit křivdu, kterou mu způsobila. Žena se chvilku zamyslela, pak se muži podívala do očí a řekla: „Je mi líto, co jsem ti udělala. Prosím, nechej mě zase být tvou ženou. Budu tě milovat a starat se o tebe. A v budoucnu se na mě budeš moct vždycky spolehnout.“

S mužem to ale pořád nehnulo. Terapeut se na něj podíval a řekl: „To, co ti tvá žena tehdy udělala, pro tebe muselo být moc zlé, a nechceš to zažít znovu.“ Oči mu teď zvlhly. Terapeut pokračoval: „Ten, komu bylo způsobeno tolik bolesti, má pocit, že má nad viníkem morální převahu. Může si tak pro sebe nárokovat právo toho druhého odmítnout, jako by ho nepotřeboval. Proti takové nevině nemá viník šanci.“ Muž se usmál, jako by se cítil přistižen. Pak se otočil k ženě a podíval se jí láskyplně do očí.

Terapeut řekl: „To bylo to nečekané pochopení. Stojí padesát marek. A teď zmizte a nechci vůbec slyšet, jak to dopadlo.“

BOLEST

Když v mezilidských vztazích vede viníkova vina k rozchodu, považujeme viníka za svobodného a nezávislého. Pokud by ale tento zraňující čin neprovedl, musel by třeba chřadnout, a měl by tak nárok a právo se za to na toho druhého hněvat.

Viník se často snaží vykoupit si rozchod tím, že před rozchodem natolik trpí, že tím vyváží bolest oběti při rozchodu. Možná se chce jen rozchodem otevřít novému, většímu prostoru a trpí, protože se mu to může podařit, jen když druhého zraní nebo poškodí. Ale při rozchodu má nejen viník šanci na nový začátek. I oběti se tak znenadání dostane nových možností.

Když se tomu ale ten druhý brání a setrvává u své bolesti, ztěžuje viníkovi možnost jít novou cestou, a navzdory rozchodu zůstanou k sobě připoutáni.

Pokud to ale i oběť vnímá jako šanci na nový začátek, daruje tím viníkovi svobodu a ulehčení. Ze všech způsobů odpuštění je to možná ten nejhezčí, protože smiřuje, byť rozchod zůstává.

Avšak tam, kde vina a škody nabírají osudových rozměrů, je smíření možné jen tehdy, když se myšlenky trestu zcela vzdáme. Je to pokorné odpuštění a pokorné podrobení se bezmoci. Oba, oběť i viník, se podrobí nevypočitatelnosti osudu a ukončí tak koloběh viny a trestu.

DOBRO A ZLO

Rádi svět rozdělujeme na ten, který tu má právo být, a ten, který by tu vlastně být neměl, přestože tu je a působí. To první nazýváme dobré nebo zdravé, nebo blaho či mír. To druhé nazýváme zlé nebo nemocné, nebo neštěstí či válka – nebo jak tomu ještě všelijak můžeme říkat. Je to dané tím, že dobrým a prospěšným nazýváme to, co je pro nás lehké; a to, co je pro nás těžké, nazýváme zlým nebo špatným.

Při bližším pohledu však zjistíme, že síla ženoucí svět kupředu má svůj zdroj v tom, co nazýváme těžké nebo zlé či špatné. Výzva k novému přichází z toho, čeho bychom se raději zbavili, nebo to vytěsnili.

Pokud se tedy těžkému nebo hříšnému či bojovnému vyhýbáme, ztrácíme přesně to, co si usilujeme zachovat: svůj život, svou důstojnost, svou svobodu, svou velikost. Jen ten, kdo se vystaví i temným silám a přitaká jim, spojí se se svými kořeny a zdroji své síly. Takovíto lidé jsou více než dobří či zlí. Jsou v souladu s něčím větším a s jeho hloubkou a silou.

VLASTNÍ

Existuje také zlé a těžké, které k nám patří jako náš osobní osud. Například dědičné onemocnění, nebo těžké okolnosti v dětství, nebo osobní vina. Pokud tomuto těžkému přitakáme a přijmeme je do svého života, stane se z něj zdroj naší síly.

Pokud se však někdo nad tímto osudem rozčiluje, například nad zraněním z války, pak tomuto osudu ubírá sílu. To samé platí pro osobní vinu a její následky.

CIZÍ

V rodinných systémech pak odmítaný osud nebo odmítanou vinu často přebere někdo jiný. To má dvojnásob zlé účinky.

Cizí osud nebo cizí vina nám nedávají sílu, protože to dokáže jen vlastní osud a vlastní vina. Ale i ten, od koho osud či vinu převezmeme, se tím oslabí. Jeho osud a jeho vina pak ztrácejí sílu i pro něj.

OSUD

Cítíme se vinni i tehdy, když jsme osudem zvýhodněni na úkor druhých, aniž bychom tomu mohli zabránit nebo to mohli změnit.

Například: Někdo se narodí, ale jeho matka zemře. On je jistě nevinný. Ale vědomí vlastní neviny mu nemůže ulevit. Protože svůj život vidí osudově spjatý se smrtí své matky, nikdy se tíže této viny nezbaví.

Jiný příklad: Řidiči praskne za jízdy pneumatika. Dostane smyk a srazí se s jiným autem. Ten druhý zahyne, on se zachrání. Je sice bez viny, ale jeho život je provázaný se smrtí a utrpením druhých a navzdory prokázané nevině se cítí být jejich dlužníkem.

Třetí příklad: Někdo vyprávěl, jak jeho matka ke konci války – v době, kdy už čekala toto dítě – putovala za svým mužem, otcem tohoto dítěte do lazaretu, aby ho odtud v bezpečí dopravila domů. V té době již byla těhotná. Na útěku je ale obtěžoval ruský voják. Bránili se a zabili ho. Jednali sice v sebeobraně, ale oni i dítě se teď pořád cítí vinni. Neboť oni žijí, zatímco někdo jiný, kdo konal svou povinnost, zahynul.

U takovéto osudové viny a neviny se ve všech ohledech cítíme bezmocní. Proto je pro nás také tak těžké je unést. Kdybychom měli vinu nebo naopak zásluhu, měli bychom i moc a vliv. Zde však zjišťujeme, že jsme v dobrém i zlém vystaveni nevypočitatelnému osudu, který o životě a smrti, o záchraně či neštěstí, spáse či zániku rozhoduje bez ohledu na to, zda jsme dobří či zlí.

Tato osudová bezmoc je pro mnohé tak šokující, že nabyté štěstí nebo nabytý život raději zahodí, místo aby je přijali jako milost. Často se snaží vnést do hry alespoň osobní vinu nebo osobní zásluhu, aby tak alespoň trochu unikli pocitu, že jsou vydáni na pospas nezasloužené záchraně nebo nezaviněné vině.

Běžný vzorec, jak reagujeme na osudovou vinu je, že ten, kdo je na úkor ostatních ve výhodě, tuto výhodu zúží, nebo se jí vzdá či ji zahodí. Například tím, že spáchá sebevraždu, onemocní, nebo že začne být ve skutečném, morálním smyslu vinen a je za to potrestán.

Tato řešení souvisejí s magickým myšlením a jsou dětinskou formou zpracování nezaslouženého štěstí. Při bližším pohledu totiž zjistíme, že se tím neštěstí nezmenší, ale zvětší.

Když se například dítě, jehož matka při porodu zemřela, v životě omezuje nebo si život vezme, byla matčina oběť přinesena nadarmo, a neštěstí dítěte se pak ještě téměř dává matce za vinu.

Když ale dítě řekne: „Milá matko, když už jsi při mém narození přišla o život, tak ať to není nadarmo, já z toho na tvou památku něco udělám“, pak se tlak osudové viny stane motorem pro život, v němž jsou možné činy, na něž by jiní neměli sílu. Matčina oběť pak má účinky přesahující její smrt. Působí to smířlivě a vytváří to klid.

I tady tlačí na zúčastněné touha po vyrovnání. Protože ten, kdo od osudu dostal, chce i něco odpovídajícího vrátit, a když nemůže dát, chce si alespoň něco odpovídajícího upřít. Navyklé cesty tu ale nikam nevedou, protože osudu nezáleží ani na našich nárocích, ani na nápravě nebo odpykávání.

POKORA

To, co činí osudovou vinu tak těžce snesitelnou, je vlastní nevina. Kdybych byl vinný a byl potrestán, nebo byl nevinný a byl zachráněn, pak bych mohl přijmout, že osud podléhá morálnímu řádu a pravidlům, a já jej mohu ovlivňovat vinou nebo nevinou. Pokud jsem ale zachráněn bez ohledu na svou vinu nebo nevinu, zatímco jiní, ať vinní, či nevinní, zahynou, pak jsem ve všech ohledech vydán na pospas těmto silám a nevyhnutelně konfrontován s osudovou bezmocí v mé vině a nevině.

Jako jediné východisko mi pak zbývá podrobení se, svolné podvolení se mohutné souvislosti, ať už k vlastnímu štěstí či neštěstí. Postoj, který je základnou pro takové jednání, nazývám pokorou. Dovoluje mi přijímat svůj život a své štěstí, dokud trvají, nezávisle na tom, kolik za to ostatní zaplatí. Umožňuje mi také přitakat vlastní smrti a osudu, až přijdu na řadu, ať už to bude jakkoli souviset s mou vinou či nevinou.

Tato pokora v nás vyvolává vážnost, protože si uvědomujeme, že osud neovlivňujeme my, ale on ovlivňuje nás. Že se nás ujímá, nese nás a nechává padnout na kolena podle zákonů, jejichž tajemství nemůžeme a nesmíme odhalit. Tato pokora je přiměřenou reakcí na osudovou vinu a nevinu. Staví mě na stejnou rovinu s oběťmi. Dovoluje mi, abych je ctil tím, že to, co mám na jejich úkor, nezúžím nebo nezahodím, ale že to naopak i přes vysokou cenu přijmu a něco z toho pak předám i ostatním.

Mluvil jsem zde v první řadě o vině a nevině při dávání a braní. Vina a nevina mají ale mnoho tváří a působí mnoha způsoby. Neboť lidské vztahy jsou souhrou různých potřeb a řádů, které se snaží prosadit různými způsoby prožívání viny a neviny. Těmto různým způsobům prožívání viny a neviny se budu věnovat, až budu hovořit o hranicích svědomí a řádech lásky. Povím však ještě něco o řádu a hojnosti:

ŘÁD A HOJNOST

Řád je způsob, jak v nás různé věci spolupůsobí.

Je mu tedy vlastní rozmanitost a hojnost.

Je ve stálé výměně, sjednocuje rozptýlené

a umožňuje jeho dokončení.

Je mu tedy vlastní pohyb.

Pomíjivé svazuje do formy,

která je příslibem k dalšímu pokračování.

Je mu tedy vlastní trvání.

Tak jako strom, než padne,

vydá své ovoce, které ho přečká,

i řád časem povadá.

Je mu tedy vlastní obnova a proměna.

Řády, které jsou živé, vibrují a rozvíjejí se.

Ženou nás vpřed a učí

skrz touhu, ba i bázeň.

Tím, že nám kladou hranice, dávají nám i prostor.

Jsou mimo to, co nás odděluje.

HRANICE SVĚDOMÍ

Svědomí známe tak, jako zná kůň jezdce, který na něm jezdí, a jako kormidelník hvězdy, podle nichž určuje pozici a určuje směr. Však mnoho jezdců na koni jezdí a na lodi též mnoho kormidelníků na hvězdy hledí. Otázkou je, čemu se jezdci podrobí, a jaký směr kapitán pro loď zvolí.

ODPOVĚĎ

Žák se obrátil nasvého mistra: „Pověz mi, co je svoboda!“

„Která svoboda?“, zeptal se ho mistr. „První svoboda je pošetilost. Je jako hřebec, který ržá ashazuje ze sebe jezdce. Oto pevněji pak pociťuje jeho stisk.

Druhá svoboda je pokání. Je jako kapitán, který zůstává napotápějící se lodi, místo, aby nastoupil dozáchranných člunů.

Třetí svoboda je pochopení. Přichází popošetilosti apokání. Je jako stéblo, které se pohybuje vevětru azůstává vzpřímené, neboť tam, kde je slabé, se poddá.“

Žák se zeptal: „To je všechno?“

Nato mistr odpověděl: „Někteří se domnívají, že sami hledají pravdu své duše. Velká duše však myslí ahledá skrze ně. Tak jako příroda si může dovolit mnoho omylů, protože špatné hráče bez námahy neustále nahrazuje novými. Tomu, kdo nechá myslet ji, však občas dopřeje trochu volnosti, adonese jej, jako řeka plavce, který se nechá unášet, svou sjednocenou silou napevninu.“

VINA ANEVINA

Svědomí prožíváme vevztazích, je spojeno snašimi vztahy. Neboť každé jednání, které působí naostatní, je zároveň doprovázeno vědomým pocitem viny nebo neviny. Atak jako oko, které vidí aneustále rozlišuje mezi světlem atmou, rozlišuje vkaždém okamžiku tento vědomý pocit, jestli naše jednání vztahu škodí, či napomáhá. To, co vztahu škodí, vnímáme jako vinu, ato, co mu slouží, jako nevinu.

Skrze pocit viny nám svědomí přitahuje opratě aotáčí nás doprotisměru. Skrze pocit neviny nám popouští uzdu adoplachet naší lodi duje svěží vítr.

Je to podobné jako urovnováhy. Tak, jako nás náš vnitřní pocit neustále řídí apohání skrze pocity libosti anelibosti, tak nás pomocí jiných pocitů libosti anelibosti neustále řídí apohání jiný vnitřní smysl, abychom se udrželi vevztazích, které jsou pro nás důležité.

To, zda se vztahy vydaří, je určováno podmínkami, které jsou pro nás víceméně pevně dané, podobně jako při zachování rovnováhy podmínky nahoře adole, vpředu avzadu, vpravo avlevo. Pokud chceme, můžeme se sice naklonit dozadu či dopředu, nebo doleva či doprava, ale vrozený reflex si vynutí návrat dorovnováhy dříve než dojde kekatastrofě, atak se vpravý čas zase navrátíme dosvislé polohy.

Atak inanaše vztahy dohlíží cit, který je nadřazený naší libovůli apůsobí jako reflex, usilující onápravu avyrovnání, když se odkloníme odpodmínek, které vztahům přejí, aohrozíme svou příslušnost. Stejně jako náš smysl pro rovnováhu ismysl pro vztah vnímá jedince spolu sjeho okolím, uznává volný prostor ahranice ařídí jej rozličnými pocity libosti anelibosti. Tuto nelibost cítíme jako vinu alibost jako nevinu.

Vina anevina tedy obě slouží jednomu pánovi, který staví vinu anevinu před jeden vůz, vede je jedním směrem, aony tak táhnou jedno spřežení najednom laně. Posouvají vztah dopředu asvým střídavým působením jej udržují vjízdní dráze. Někdy se sice chceme otěží ujmout sami, ale kočí je nepustí zruky. Jedeme navoze jen jako zajatci ahosté. Jméno kočího zní: Svědomí.

PEVNĚ DANÉ PODMÍNKY

Mezi pevně dané podmínky, které jsou pro nás vmezilidských vztazích dány, patří: – vazba,

– vyrovnání,

– řád.

Stejně jako podmínky pro zachování rovnováhy splníme také tyto tři podmínky iproti cizímu přání či vůli, vpřípadě nouze nazákladě pudu, potřeby areflexu. Považujeme je zazákladní podmínky, jelikož je vnímáme ijako základní potřeby.

Vazba, vyrovnání ařád se navzájem podmiňují adoplňují ajejich souhru vnímáme jako svědomí. Atak isvědomí vnímáme jako pud, potřebu areflex, avpodstatě jako totožné spotřebami vazby, vyrovnání ařádu.

ROZDÍLY

Přesto, že tyto potřeby vazby, vyrovnání ařádu působí vždy společně, snaží se každá prosadit své cíle vlastním pocitem viny či neviny. Proto vnímáme vinu anevinu různě, podle cíle apotřeby, kterým slouží.

– Jestliže vina slouží vazbě, vnímáme ji jako vyloučení aoddálení se, anevinnost jako bezpečí ablízkost.

– Jestliže vina slouží vyrovnání, vnímáme ji jako povinnost, anevinu jako svobodu či nárok.

– Jestliže vina slouží řádu, vnímáme ji jako porušení astrach ztrestu, anevinu jako svědomitost avěrnost.

Svědomí slouží všem ztěchto cílů, ikdyž tyto cíle stojí proti sobě. Tento rozpor tak vnímáme ijako rozpor vesvědomí. Neboť svědomí veslužbách vyrovnání často požaduje něco, co nám veslužbách vazbě zakazuje, aveslužbách řádu nám dovoluje něco, včem nám veslužbách vazbě brání.

Když třeba někomu způsobíme něco stejně špatného jako on nám, pak dostojíme potřebě vyrovnání avnímáme to jako spravedlivé. Ale vazba tím většinou končí. Abychom dostáli jak vyrovnání, tak vazbě, musíme druhému toho špatného způsobit oněco méně, než on nám. Vyrovnání tak sice trpí, ale vazba aláska získávají.

Naopak, když druhému přineseme tolik dobrého, jako on nám, dojde sice kvyrovnání, ale těžko kvazbě. Protože aby vedlo vyrovnání ikvazbě, musíme mu přinést trochu více dobrého, než on nám. Aon, když vyrovnává, nám musí přinést trochu víc dobra, než my jemu. Pak vede dávání abraní jak kvyrovnání, tak kneustálé výměně akvazbě alásce.

Ať už tedy své svědomí následujeme kterýmkoli způsobem, buď nás obžalovává nebo zprošťuje viny.

RŮZNÉ VZTAHY

ŘÁD

ZDÁNÍ

HRÁČI

Představí se jako soupeři.

Pak sedí naproti sobě

ahrají

nastejné tabuli

smnoha figurkami

podle složitých pravidel,

tah zatahem,

stejnou královskou hru.

Oba hře obětují

různé figurky

asnapětím se drží všachu,

dokud pohyb neustane.

abarvy,

ZAKLETÍ

VAZBA

OHLEDUPLNOST

VĚRNOST

MÍSTO

VĚRNOST ANEMOC

HRANICE

DOBRO

SKUPINOVÉ SVĚDOMÍ

PRÁVO NAPŘÍSLUŠNOST

VYROVNÁNÍ VEZLÉM

POŘADÍ POSLOUPNOSTI

TOUHA

TŘES

STRACH

SLOVA NANESPRÁVNOU ADRESU

TREST

ŘEŠENÍ

POCHOPENÍ

CESTA