UZDRAVENÍ

Bert Hellinger

UZDRAVENÍ

Zdravým se stát, zdravým zůstat

2011

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Hellinger, Bert

Uzdravení : zdravým se stát, zdravým zůstat / Bert Hellinger ;

z německého originálu přeložila Petra Pejchalová

1. vyd. v českém jazyce. - Praha : Maitrea, 2011

- 115 s.

Název originálu: Heilung

ISBN 978-80-87249-23-9

159.9.016.1 * 177.6 * 159.974 * 616.1/.9 * 316.472.4 * 13 * 615.851 * 615.851-025.21 * 613.86

- duše a tělo

- láska

- psychická traumata

- nemoci

- interpersonální vztahy -- duchovní aspekty

- uzdravování

- systemická terapie

- meditace

- populárně-naučné publikace

615.8 - Fyzioterapie. Psychoterapie. Alternativní lékařství [14]

Bert Hellinger

Uzdravení

Die Heilung

Copyright © Bert Hellinger, 2010

Translation © Petra Pejchalová, 2011

Czech edition © MAITREA a.s., Praha 2011

ISBN 978-80-87249-23-9

ÚVOD

Jak dojde k uzdravení? Co je způsobí? Dojde k němu v těle? Dojde k němu v duši? Odkud se vzalo to, co potřebuje uzdravit? V konečném důsledku má nemoc i uzdravení svůj původ v duši.

Tělo

Kam se díváme nejdříve, když potřebujeme uzdravení? Díváme se tam, kde nás něco bolí. To znamená, že se nejprve díváme na své tělo. Hlavně na těle očekáváme úlevu. Vyhledáme lékaře, který se v těle i v jeho funkcích vyzná. Ten nás vyšetří. Najde místo, které nám způsobuje bolest, a orgán, jenž trpí.

Bolavé místo ošetří a pomůže orgánu, který ve své funkci polevil nebo vynechal.

Jak ošetří to, co potřebuje uzdravit? Ošetří to za pomoci prostředků, které má coby lékař k dispozici. Například pomocí prostředků utišujících bolest. Už to pro nás znamená velkou úlevu.

Bolavé místo ošetří rukou, například tak, že napraví nějaký kloub. Někdy také něco vyřízne. Nebo ránu zašije a zahojí ji mastí.

Někdy pozná, že našemu tělu chybí nějaká látka či živina, že je třeba obnovit jeho výkonnost. Tyto látky nám předepíše k užívání. Především nám ale předepíše léky, které v našem těle dokážou vyhubit bakterie nebo viry.

Zároveň se u něj také zpravidla cítíme v dobrých rukou. A to nám také dělá dobře. Cítíme k němu důvěru a už jen díky tomu je nám lépe. Roste v nás naděje, že toto ošetření nás vyléčí.

Duše

Co jsme se tu mimo tělesného ošetření o léčení naučili? Kromě našeho těla hrají při léčení důležitou roli také naše duše a naše pocity. I ty je třeba správně ošetřit. Duševní bolesti vnímáme často dokonce intenzivněji než bolesti na těle.

O jaké bolesti duše se jedná především? Téměř všechny jsou bolestmi z oddělení. Buď jde o bolesti způsobené nějakým oddělením v současnosti, nebo pocházejí ze vzpomínek na oddělení, k nimž došlo v dávné minulosti, často už v našem dětství. Tyto bolesti vnímáme jako trauma, především tehdy, když jsme jim byli nelítostně vydáni na pospas, aniž bychom před nimi mohli utéci.

Tyto bolesti z oddělení máme uloženy v těle a mohou být kdykoli znovu oživeny. Například skrze vnitřní obrazy, které probudí tehdejší pocity, aniž bychom se jim mohli bránit.

V tom okamžiku se změní naše chování vůči ostatním lidem. Očekáváme od nich, aniž bychom si to hned uvědomili, že zase dojde k dalšímu oddělení.

Naše tělo zároveň zareaguje tak, že se v něm něco stáhne. Něco se v nás „zúží“. Například ztratíme chuť k jídlu nebo nemůžeme naplno a zhluboka dýchat. Nebo nás rozbolí srdce a stáhne se. Místo, abychom se pohybovali, zůstaneme sedět nebo dokonce ležet v posteli. Naše životní síly i naděje na šťastný život povadnou. Začneme být sklíčení a onemocníme i na těle.

Co se stane, když v takovémto rozpoložení vyhledáme lékaře? Očekáváme od něj uzdravení? Nebo v nitru jeho snahy maříme? Oddělíme se se stejnou beznadějí jako tehdy i od něj? Kde tu začíná uzdravování?

Nejdříve v duši, vyléčením raných bolestí z oddělení. Vrátíme se zpátky k lidem, od nichž jsme se byli nuceni cítit bolestivě odděleni. Navrátíme se tak i k naději. Jak je to možné, ukážu konkrétně dále v knize. Zároveň vás při tom skrze vnitřní cvičení a meditace zavedu na cestu duševního uzdravení.

Duch

Otázka zní: Jak dojít k pochopení a k síle, které jsou potřebné k tomu, abychom se na tuto cestu vydali? Komu je naše duše poslušna? Z čeho čerpá naději na uzdravení na těle i na duši?

Tuto naději čerpá z lásky. Čerpá ji z jiné lásky, která dalece překračuje lásku, jenž nám způsobuje nemoc, která nám nejdříve způsobí nemoc na duši, a pak na těle. Neboť i láska způsobuje nemoc. Proto je pro nás důležité rozlišovat mezi láskou, která způsobuje nemoc, a láskou, která léčí.

Podivujete se nad tím? Při rodinných konstelacích se tento vhled v mnoha ohledech ukazuje jako pravdivý. Jen s tím, že láska, která vede k nemoci, je jiná než ta, která léčí.

Láska, která léčí, je – narozdíl od lásky, kterou pociťujeme ve vztazích – láskou ducha. Je láskou oné duchovní síly, která tvořivě povolala do existence vše, co je, povolala to do existence s láskou.

Jak se dostaneme do souznění s touto láskou? Jak skrze tuto lásku najdeme cestu k onomu uzdravení, které nás zavede do plného života, jak jej pro nás tato tvořivá síla zamýšlela a určila?

I o tom naleznete mnohé v této knize.

Váš Bert Hellinger

POSTUP

Nemoc je v našem těle posledním článkem řetězce. Začíná v duši, neboť z duše vycházejí ony pohyby lásky vedoucí nás k lidem, kvůli nimž jsme onemocněli, a s nimiž nás tyto pohyby chtějí spojit. Proto začnu s tou hlavní částí, která sleduje tyto pohyby. Je jí naše duše.

Tyto pohyby uvádí do pořádku jiná láska. Tato láska pochází z ducha. Druhá hlavní část proto pojednává o pohybech ducha. Popisuje, jak se s nimi dostaneme do souladu. Často jsou tyto pohyby spojeny s rozloučením se, rozloučením se s nadějemi duše a rozloučením se s lidmi, za něž jsme převzali něco, co nám způsobuje nemoc.

Teprve poté se ve třetí části začnu zabývat tělem, avšak s tím, že se omezím na pohyby, které máme ve svých rukou, aniž bychom se pokoušeli vměšovat do něčeho, co s ohledem na vzdělání a zkušenosti a s tím spojenou odpovědnost zůstává vyhrazeno lékařům.

I zde mi jde spíše o duši a duševní postoje, které její snahy podporují a někdy je činí zbytečnými. Ve třetí části této knihy se také zabývám otázkou, jaké vlivy má na naše zdraví výživa, do jaké míry mohou určité nemoci souviset s naší stravou a jak se jim pomocí jiné stravy lze vyhnout či je vyléčit. Vycházím při tom do velké míry z nového standardního díla o naší výživě: Die China Study und ihre verblüffenden Konsequenzen für die Lebensführung (Čínská studie a její ohromující důsledky pro životosprávu – pozn.překl.), od T. Colina Campbella a Thomase M. Campbella.

Jedná se o pravděpodobně nejrozsáhlejší studii zaměřenou na výživu a onemocnění. Pokud jste zvědaví, můžete začít s touto kapitolou. Hovoří sama za sebe.

Naše duše

VAZBA

Který pohyb v naší duši je ten rozhodující, který vede k onemocněním? Je to láska spojená s vazbou, ona láska, která nás připoutává k naší rodině a k jejím osudům.

Tato láska spojená s vazbou je elementární. Jsme jí vydáni na pospas. Připoutává nás k naší rodině a ke všemu, co se v ní událo.

Spojuje nás s tím velkým v této rodině, s tím, co se podařilo a bylo dokonalé, a tím se z ní stává síla.

Zároveň nás spojuje se vším nevyřízeným a těžkým v naší rodině, s jejími obtížemi a vinou. Jsme vtahováni do zodpovědnosti za ně, přestože o nich často nevíme, ani jsme se v tomto ohledu nijak neprovinili. Přesto to musíme také nést.

Jak k této vazbě dochází? Jaké síly za ní působí?

Je to naše elementární potřeba patřit ke své rodině. Tato vazba je naší nejhlubší touhou. Naše potřeba k ní patřit dokonce dalece přesahuje naši potřebu přežití. To znamená, že kvůli potřebě příslušnosti jsme ochotni obětovat život a dát jej v sázku.

Když rozeznáme dalekosáhlé důsledky této potřeby, pochopíme, že na základě této potřeby vazby jsme ochotni místo někoho jiného v rodině onemocnět nebo být postižený, přijít nějakým zvláštním způsobem o život a dokonce si život vzít.

Dokážete mě ještě sledovat? Nebo vás děsí, co tu říkám?

Říkám to jen proto, protože existují cesty, jak tyto osudy zvrátit, abychom s jejich pomocí nalezli sílu rozpustit na vyšší úrovni to, co nás i naši rodinu vysvobodí z pout této vazby, která způsobuje nemoc.

DUŠEVNÍ POLE

My všichni se rodíme do společné duše, do duševního pole, které sdílíme s členy své rodiny. Tato duše překračuje naše tělo a hlubokým způsobem nás spojuje se všemi, kteří k této duši patří. Často se stanou naším osudem již v matčině lůně. Například díky postižení nebo tomu, že se třeba staneme obětí interrupce nebo se z jiných důvodů nenarodíme. Zároveň se i my staneme jejich osudem. Ať tak nebo tak, zůstaneme ve vzájemném vztahu.

Tato společná duše zahrnuje na jedné straně úzkou oblast, tedy jen určité osoby, na druhé straně široký okruh nebo dokonce více širokých okruhů. Například národ, k němuž patříme i s jeho osudem, společné náboženství a kulturu, společnou rasu. Ty všechny s jejich specifickým osudem a jejich společnou minulostí, i s jejich specifickými nemocemi. A konečně i lidstvo jako celek, a s ním i zemi a svět.

Toto všechno má vliv na naše zdraví a naše nemoci a na specifické okolnosti podporující či ohrožující náš život.

Omezím se zde nejprve na užší oblast naší duše a vyjmenuji osoby, které do této oblasti spadají. Přičemž její hranice jsou někdy nejasné.

Pravděpodobně si tu položíte otázku, jak vím, kdo k této společné duši patří. Vím to na základě pochopení, kterých se mi dostalo – především na základě mých pochopení ohledně pohybů svědomí, které jsem si spolu s mnoha dalšími mohl ověřit při rodinných konstelacích. Pozorováním si je můžete ověřit také.

Zde bych chtěl poznamenat, že mi zde byl v mnoha knihách a osobních rozhovorech důležitým průvodcem Rupert Sheldrake se svými vhledy a postřehy týkajícími se morfogenetických polí.

Nyní vyjmenuji jednotlivé osoby, které patří k naší společné duši.

1. My sami se všemi svými sourozenci, i nenarozenými nebo předčasně zemřelými. Například i s dvojčetem, které se od nás oddělilo už v děloze. To je nejnižší rovina.

2. Naši rodiče, včetně svých minulých partnerů, spolu se všemi svými sourozenci.

3. Naši prarodiče, i oni se svými minulými partnery.

4. Někdy tato linie předků pokračuje ještě dále dozadu a zahrnuje i některé z praprarodičů.

To by byl okruh pokrevně příbuzných, jejichž vliv na naše nemoci a postižení lze vypozorovat i ověřit.

K naší společné duši patří ještě mnoho dalších lidí, s nimiž sdílíme stejný osud, aniž bychom s nimi byli pokrevně spřízněni.

Patří mezi ně:

2. Všichni, na jejichž smrti měl vinu nějaký člen naší rodiny.

Co to konkrétně znamená?