VNITŘNÍ RODINA

Copyright © Jana Radová, 2026

Cover illustration © Nadia Surel, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-284-1443-6

Tato kniha je věnována všem mým předkům, jejichž láska a síla mne nikdy neopouštějí. Všem generacím mých potomků, kteří s odvahou dál ponesou světlo ve svých srdcích. A především mým dvěma synům, kteří otevřeli mé srdce a jejichž láska mne učí milovat bez podmínek. Také děkuji Kateřině Rada za podporu a citlivé postřehy při ladění rukopisu. Její upřímné reakce při hodnocení mi pomáhaly věřit, že moje slova mají smysl. Bylo pro mne velmi cenné zjistit, že můj text je srozumitelný a že někdo vnímá i jeho hlubší podstatu.

„Kdo hledá venku, spí.

Kdo hledá uvnitř, ten se probouzí!“

C. G. Jung

„Možnosti lásky jsou možnosti života,

možnosti života jsou možnosti srdce,

možnosti srdce jsou možnosti rozumu,

možnosti rozumu jsou možnosti duše,

možnosti duše jsou možnosti Ducha,

možnosti Ducha jsou možnosti Boha!“

Petr Danov

Slovo terapie je řeckého původu.
Původní význam slova therapeia je služba Bohu.

Slovo imunita je latinského původu. Původní význam slova immunitas je chráněný před Božím trestem.

Terapie – léčení těla, duše a ducha pro člověka
znamená hledat cestu zpět k Bohu.

Imunita – uzdravení člověka znamená,
že cestu k Bohu našel…

Úvod

Lidstvo dnes stojí na prahu nové éry. Prošlo dlouhým vývojem, během kterého nastaly tři zásadní proměny lidského vědomí, tři významné revoluce.

Tou první byla kognitivní revoluce, která člověku umožnila uvědomit si sama sebe. Nový člověk, homo sapiens, velmi dlouhou dobu putoval nebezpečnou přírodou a zajišťoval si přežití sběrem plodů a lovem zvěře. Byl stále ještě velmi podobný lidoopům ze zvířecí říše, přesto mezi ním a zbytkem zvířat už existoval jeden zásadní rozdíl. Zatímco zvíře vnímá přírodu jako přirozené a bezpečné prostředí i v okamžiku smrti, člověk si s uvědoměním své vlastní existence začal být vědom i své smrtelnosti. Tím se z hominida, původně zvířecí bytosti, stala bytost lidská.

Vědomí sama sebe a snad i strach ze smrti vytvořily podmínky pro druhý zásadní zlom ve vývoji člověka, a to pro příchod zemědělské revoluce. Zemědělství přineslo možnost zajistit potravu celé tlupě, potažmo rodu na delší čas. Na další tisíce let se pak práce na poli a ve chlévě stala hlavní náplní lidského života. A přestože byl tehdejší lidský život stále velmi křehký a úmrtnost vysoká, člověk se ocitl vůči přírodě v relativně větším bezpečí. To umožnilo, že se mladá lidská mysl mohla rozvíjet rychleji, s čímž rostla schopnost učit se a předávat si zkušenosti z generace na generaci.

Třetí zásadní posun ve vývoji myšlení člověka přinesla vědecko-technická revoluce. Proběhla teprve nedávno a výrazně urychlila technologický vývoj lidské společnosti. Umožnila nespočet velkolepých vědeckých objevů, které lidstvu přinesly skokový posun v poznání hmotného světa. Právě nyní, s příchodem umělé inteligence, stojí lidstvo před branami čtvrté revoluce. Je velmi pravděpodobné, že AI lidem pomůže analyzovat, syntetizovat a uspořádat veškeré poznatky a objevy, jež lidská společnost dosud učinila. Jistě je ale také možné, že její obrovsky rychlý vývoj může vést ke zkáze celého lidstva. Pokud duchovní vývoj člověka zaostane za vývojem technologickým, homo sapiens, mladý a nevyzrálý lidský druh, může zničit sám sebe. A mám dojem, že by to nebylo poprvé ani na této planetě, ani v celém vesmíru. Nejen lidské, ale i vesmírné zákony říkají, že dětem sirky do rukou nepatří! Všichni víme proč – důsledky mohou být fatální! Netuším, jak to dopadne, ale dnes tady stále ještě jsme. A právě proto by měl každý rozumný člověk udělat maximum pro svůj osobní duchovní růst. Proto se o to snažím i já. Pokud nutnost duchovního vývoje pochopí dostatečně velké množství lidí, snad naši planetu, náš domov, nakonec nezničíme.

Možná se jednou tato aktuálně přicházející, čtvrtá revoluce bude nazývat revoluce vědomí. Snad si současný homo sapiens již brzy uvědomí, kým ve skutečnosti je. Snad pochopí, že je dítětem nehmotného Ducha a planety Země – Gaii, tedy především duší v lidském těle. Naučí se spolupracovat s touto svou duchovní rodinou a vytvářet s ní láskyplné vztahy. Začne si vážit Gaii jako vlastní matky a pochopí, že všechny bytosti na Zemi jsou v podstatě jeho sourozenci. Skrze svou duši se naučí komunikovat s neviditelným světem a naváže osobní vztah s Duchem, který mu poskytuje poznání, tedy otcovskou energii. Věřím, že právě během této čtvrté revoluce si lidstvo uvědomí svůj původ, navrátí se ke své vesmírné rodině a začne ji milovat. Začne žít, tvořit a vzájemně spolupracovat ve prospěch velkého vesmírného Celku.

Předmluva

Nikdy předtím jsem nenapsala předmluvu ke knize. A tak tiše naslouchám, co z tohoto vnitřního prostoru chce být řečeno právě teď – čtenáři, který se noří do stránek knihy Vnitřní rodina. To nejdůležitější je často to nejprostší: chci sdílet otisk, jež kniha zanechala v mém srdci.

Jana je mi velmi blízkou bytostí, naše propojení sahá za obvyklé kamarádství, je tiché, hluboké a zakořeněné za slovy. Naše cesty se protnuly před více než šesti lety, a přesto se jistojistě známe věky.

Proto si nesmírně vážím toho, že mohu napsat několik řádků k této výjimečné knize, která stejně jako její autorka nese poznání, hloubku, komplexnost a pravdivost. A právě díky tomu se tato kniha stává něčím víc než jen textem, stává se léčivým prostorem, do něhož je čtenář zván, aby se nechal proměňovat.

Kniha Vnitřní rodina čekala na svůj zrod tiše, trpělivě, jako se chystá půda i semínko ke klíčení. Nesmírně si cením, že to Jana dobře rozpoznala a pokorně počkala. Tento čas využila ke svému hlubokému vnitřnímu ponoru a ten rozhodně přinesl své ovoce. Zrodil se tak text hutný, prostý zbytečné zdobnosti. Díky tomu se kniha stala praktickou průvodkyní pro ty, kdo chtějí porozumět sami sobě – krajině svého nitra. A ten, kdo se do tohoto světa odváží vstoupit, získá hned dva vzácné dary. Prvním je porozumění sobě samému i světu kolem, vnitřnímu vesmíru i tomu vnějšímu. A tím druhým jsou konkrétní, živé nástroje, jak přetvářet svůj osud tak, aby byl svobodnější a tvořivější a více v souladu s hlubokým smyslem bytí, ať už ho nazveme Bohem, životem, nebo tichou silou, jež nás přesahuje a zároveň
vede domů.

A právě toto poznání v nás může ukotvit tichý klid, a to i tehdy, když se kolem všechno třese. Vědomí, že v sobě neseme oporu, ke které se můžeme vrátit kdykoli. Že vnitřní svět je místem, jež nám zůstává přístupné i uprostřed nejistoty, bolesti či změn. Je to dar, který nás nese, když se všechno ostatní zdá být ztracené.

Tato kniha přichází ve správný čas. Právě teď, v době, kdy se kolem nás rozlévá nejistota, chaos, zmatek a strach z neznáma, jsme více než kdy jindy voláni, abychom se obrátili dovnitř. To, co dříve mohlo čekat, už dál čekat nemůže. Mnozí lidé dnes cítí, že nadešel okamžik začít skutečně pečovat o svůj vnitřní svět – naučit se navazovat vztah se svou vnitřní rodinou, poznat její jazyk, potřeby, dynamiku. A právě tímto začíná cesta důvěry v sebe sama, cesta odvahy, jež vede z hluku venku k tichu uvnitř. Říká se tomu „Cesta indiána“ – a já bych dodala ještě „novodobého indiána“ –, jenž si uvědomuje, jaký kus cesty již ušel. A také to, které staré zbraně si chce do další cesty obřadně naleštit a které odložit jako had, když svléká svoji starou kůži, aby se přeměnil do své nové,
plodnější verze.

Kniha Vnitřní rodina pomáhá pochopit mnohé z našich vnitřních pohybů, konfliktů i potřeb. Nejde jen o univerzální návod, ale o laskavé pozvání k hlubšímu sebepoznání. Text je tedy určen čtenáři, který touží lépe rozumět sám sobě, hledá cestu k vnitřní rovnováze a chce se naučit svobodně se rozhodovat bez vnitřních otřesů a válek.

Jedním ze základních poznání, k němuž jsme na své cestě vedeni, je pochopení trojjedinosti lidské bytosti. Tělo, duše a duch, tři prameny, které se vzájemně prolínají a tvoří celek, jejž nazýváme já. Teprve když jsou tyto tři části v harmonii, může naše bytí proudit plně, pravdivě a svobodně. Nestačí tedy pečovat jen o jedno a druhé zanedbávat, skutečný posun nastává tehdy, když obrátíme pozornost ke všem třem úrovním a postaráme se o ně s úctou a plným vědomím. To je cesta k celistvosti. Cesta, po níž jdeme nejen k sobě, ale i k Veškerenstvu.

Jana v knize otevírá jednu z klíčových bran poznání, jemné, a přesto exaktní rozlišení mezi lidským a božským dítětem. Když porozumíme své vnitřní rodině a přijmeme skutečnost, že lidské vnitřní dítě zůstane vždy dítětem – zranitelným, hravým, toužícím po bezpečí –, můžeme se o ně začít s láskou starat. A právě díky této péči se v nás může probudit i to druhé, jemnější světlo – dítě božské. To, které netouží být drženo, ale rozletět se. Které přináší inspiraci, radost z bytí, tvořivost, lehkost i hluboký vnitřní klid. Je to další krok na cestě. Cestě do plnosti. Do života, který už není jen přežíváním, ale stává se skutečným naplněním. Tedy pokud bychom zůstali vědomě jen u potřeb vnitřního lidského dítěte, můžeme se začít točit v kruhu, unaveni z nekonečné péče, zahlceni emocemi, ztraceni ve stále stejném příběhu. Ovšem ve chvíli, kdy uznáme existenci i božského dítěte – toho jemného, tvořivého, svobodného aspektu naší bytosti –, otevře se nový prostor.

Prostor důvěry, inspirace a vnitřního smyslu. Božské dítě v nás nepotřebuje být chráněno – ono nás vede. Přináší rozměr, který nás přesahuje, a přitom je hluboce náš. A to krásné poznání zní, že když s láskou pečujeme o své lidské dítě, zároveň tím zaléváme i kořeny dítěte božského. Tato péče se tak stává nejen léčivou, ale i radostnou, tvořivou, bohulibou.

Jedním z hlubokých poselství této knihy je výzva k autenticitě – k tomu, abychom žili v pravdě. Ne v pravdě, která soudí, ale v té, která cítí. V té, která je ochotná vnímat naše skutečné pocity, jakkoli jsou křehké, syrové či nepohodlné. Protože právě vědomé a pravdivé prožívání otevírá dveře k uzdravení. Pravda, jež je procítěná a přijatá, totiž nehlučí ani neničí. Tichounce srovnává to, co bylo pokřiveno. Opravuje beze slov. Léčí tím, že dovolí být.

Na závěr bych chtěla dodat, že knihu Vnitřní rodina s jistou nadsázkou vnímám jako jakousi dobrou kuchařku. Takovou, ke které se člověk vrací znovu a znovu, protože ví, že funguje. Stačí se zastavit, obstarat základní suroviny – kousek odvahy, špetku trpělivosti, hrstku pravdivosti – a pak s důvěrou následovat recept. Výsledkem je výživa. Nejen pro tělo, ale i pro duši.

Vnitřní rodina nese klidnou, tichou sílu. Poselství, jež překračuje čas, protože vyrůstá z hluboké lidské zkušenosti. Není to kniha, kterou je třeba přečíst jedním dechem. Spíš je jako zahrada, můžeme do ní vstoupit, chvíli v ní pobýt, nechat v sobě uzrát, co potřebuje čas, a potom se vracet znovu, pokaždé o něco jiní. A právě tím v sobě nese opravdovou sílu – sílu proměny.

Jsem vděčná za každé její slovo. A s pokorou Janino poselství odevzdávám dál – jako dar, který přichází v pravý čas k tomu, kdo je připraven jej přijmout. Je v ní tichá síla, jež nevznikla přes noc, síla, jež se rodí z alchymie trpělivé práce, opravdovosti, pravdivého prožitku a odvahy jít do hloubky a proměňovat…

S vděčností autorce i tomuto prostoru,

Bronislava Vinterová

autorsky jako Karolina Christo

Jak nahoře, tak dole

Všichni vnímáme a pociťujeme velké změny, které se kolem nás odehrávají. Někteří je s radostí vítají jako příchod nového, jiní nešťastně oplakávají ztrátu starého. Vždy však záleží pouze na tom, jak se člověk k probíhající krizi postaví. Krizi vnímáme jako něco nepříjemného hlavně tehdy, když ve svém životě odmítáme změnu. Slovo krize pochází z latinského crisis, což znamená náhlý obrat nebo rozhodná doba. Lidé, kteří po růstu touží, už často v atmosféře „smrádek, ale teplíčko“ nemohou dýchat. Jsou připraveni změně obětovat téměř cokoli. Ale i ti, kteří se změn zoufale bojí, ztrácejí často téměř vše v nesmyslném boji s proměnlivostí života.

Paradoxem bytí je, že na konci každého velkého cyklu se vše vrací současně i na začátek. Jedině tak může být zachován základní princip obnovy. V semeni umírajícího stromu jsou uchovány veškeré informace o jeho existenci. Stejně tak i zanikající civilizace v sobě nese semínko, v němž je uložen celý potenciál lidstva. Z tohoto potenciálu, jakési esence, se pak zrodí civilizace nová. Vždy zemře pouze stará forma. Starý strom má uloženy všechny informace o svém druhu ve svém semeni, ze kterého vyroste strom nový a s ním postupně i celý les. Strom i les, člověk i civilizace umírají a znovu se zrozují podle stejných základních pravidel vesmíru a života v něm. Symbolem takového „semínka civilizací“, jejichž dějiny známe, je Hermova Smaragdová deska. Tento pradávný alchymický text, vytesaný do zeleného kamene, shrnuje základní pravdy o vesmíru, přírodě a transformaci hmoty. První věta tohoto tajemného textu zní: „To, co je nahoře, je jako to, co je dole, a to, co je dole, je jako to, co je nahoře, aby se dokonaly divy Jediného.“ Tato slova odkazují na propojení makrokosmu (vesmíru) a mikrokosmu (člověka) a nesou v sobě princip Jednoty a vzájemné propojenosti všeho.

Svět, který známe, je tvořen dvěma protipóly a vztahem mezi nimi. Takovými protiklady jsou například nahoře a dole, uvnitř a venku, světlo a tma, muž a žena, jin a jang, plus a minus. Hmotný svět drží pohromadě právě díky přitažlivosti opačných polarit. Vztah mezi nimi vždy vytváří určité napětí. V atomu kolem sebe krouží protony a elektrony nabité kladnou a zápornou energií. Jejich vzájemná přitažlivost drží pohromadě základní stavební částici hmoty – atom. Kdyby napětí mezi plusem a minusem zmizelo, zmizela by i naše překrásná planeta Země. Bez této prazákladní vazby by se náš svět jednoduše rozpadl a veškerá hmota, v níž žijeme, by se rozpustila v nehmotné Jednotě.

Člověk je zde na zemi mimo jiné proto, aby se naučil udržovat rovnováhu mezi opačnými polaritami plus a minus. To je pro lidskou duši velmi náročný úkol, který je součástí jejího učení ve velké škole života. V nehmotném světě umí lidská duše rovnováhu udržovat přirozeně, jelikož ji v tom neruší proměnlivé vztahy hmotného světa. Někteří ten pocit možná znáte. Někdy se člověku díky hluboké meditaci skutečně podaří na okamžik svým duchem uniknout z hmotného světa. Ale v běžném životě, zatíženém hmotnými potřebami, je to téměř nadlidský úkol. Dostat se vědomě do stavu absolutní vnitřní rovnováhy, do takzvaného stavu nula, je pro současného člověka jen těžko dosažitelné, ne-li nemožné.

O „stavu nula“ k nám přicházejí informace ze samotného vesmíru. O existenci elektronů a protonů, které v hmotném světě udržují stálý stav vnitřního napětí a rovnováhy, dnes ví snad každý. Jedná se o učivo základní školy. Existuje však ještě jedna velmi zajímavá částice, o níž většina lidí nikdy neslyšela. Byla objevena teprve nedávno. Její objevitelé, vědci Clyde Cowan a Frederick Reines, za ni v roce 1995 obdrželi Nobelovu cenu. Tato částice dostala velice výstižné jméno – neutrino. Neutrina jsou prazvláštní částice. Procházejí veškerou hmotnou látkou, aniž by s ní jakkoli interagovala. Každou sekundu proletí jedním jediným centimetrem lidské pokožky přibližně šedesát miliard neutrin – částic, které vznikají hluboko v nitru Slunce. Jsme doslova ponořeni v oceánu neutrin. A přesto se za průměrný lidský život zachytí v těle pouze jedno jediné.

Objev fyziků Cowana a Reinese potvrdil, že v našem světě existuje něco, jakási síla či energie, která neustále prochází vším, a přitom má schopnost oscilace. Možná právě tito vědci objevili sílu, o níž už dříve mluvil jiný slavný fyzik, Albert Einstein. Žil o něco dříve a ještě neměl k dispozici přístroje, které by jeho hypotézy mohly potvrdit. Ale věřil, že jednou samotná věda dojde k poznání, že největší silou ve vesmíru je láska. Neutrino má velmi podobné vlastnosti jako láska. Je všudypřítomné, prochází vším, a přesto nikdy s ničím neinteraguje. Nikdy neztrácí svou neutralitu. Láska totiž není emoce a dokonce ani pocit. Láska je neutrální energie, jejímž úkolem je nastolovat rovnováhu. A je to právě vnitřní rovnováha, která v člověku nakonec vyvolává příjemné emoce a pocity blaženosti.

Zdá se tedy, že částice neutrino je částicí lásky. Láska, stejně jako neutrino, přichází z vesmíru, protéká vším a nikdy se nedostane do nerovnováhy. Její podstata spočívá ve schopnosti neustálé proměny, a proto dokáže udržovat rovnováhu ve všem, čeho se dotkne. A to nejen na planetě Zemi, ale i v celém univerzu. Je krásné, že moderní doba přináší poznání, které lidstvo navrací zpět ke starodávným duchovním naukám. Na konci naší epochy nás nové objevy vrací na její začátek. Ale nebojte se, tato kniha nebude o fyzice. Bude především o vztazích.

Základem nejen mezilidských vztahů by měla být rovnováha, tedy láska. Bohužel tomu tak často není. Možná i proto v lidech slovo láska vyvolává nekonečné množství různých představ, na kterých se jen málokdy dokážou shodnout. Pokud však čtenář této knihy připustí možnost, že láska je vesmírné moře harmonických a harmonizujících neutrin, do něhož jsme všichni bez výjimky ponořeni, věřím, že si budeme rozumět. Neutrino nám z vesmíru na planetu Zemi přináší zprávu, že celý vesmír je v rovnováze. A proto i pro nás pozemšťany musí platit základní pravidlo veškerého života ve vesmíru: JAK NAHOŘE, TAK DOLE.

I.
Trojjedinost

Základním předpokladem pro pochopení vnitřní rodiny je přijetí faktu, že lidská bytost je bytost trojjediná. Člověk nemůže být samostatně pouze duší, pouze tělem nebo pouze duchem. Skutečnou lidskou bytostí se stává teprve tehdy, když si uvědomí, že je „tři v jednom“. Jakmile si začne myslet, že je jen jednou svou částí, nebo že jedna jeho část má pro život větší váhu než jiná, dochází k vychýlení z rovnováhy. A právě tehdy se začínají objevovat problémy. Kdo je tedy člověk?

Čeština, jazyk s kořeny v pradávném vědění, nám může napovědět. I staroslovanská ruština v sobě nese stopu této moudrosti – „čelověk“. Čelo, přesněji prostor za ním, v sobě podle této symboliky obsahuje věky. Člověk nese paměť věků ve své hlavě. U kořene nosu se nachází bod, kterému se říká třetí oko. Nejde však o fyzický orgán v podobě jakési skryté oční bulvy se schopností vidět neviditelné. Přestože v mnoha duchovních tradicích je třetí oko skutečně s fyzickým orgánem spojováno. Jedná se o endokrinní žlázu s názvem šišinka (epifýza). Některé duchovní směry považují právě šišinku za spojnici s intuicí, vyšším vědomím a duchovním světem – za „bránu“ k vnitřnímu poznání. Termín „třetí oko“ tedy symbolizuje schopnost žít jako trojjediná bytost. Člověk, jehož myslící mozek je propojen s cítícím srdcem, má zcela přirozeně otevřené třetí oko. A právě díky tomu dokáže vnímat vyšší smysl dění kolem sebe i základní principy života. Není náhoda, že lidské tělo má dvě nohy, dvě ruce a pouze jednu hlavu. Dvě nohy jsou jako kořeny vertikálně pevně spojeny se zemí, s hmotným světem duality. Dvě ruce se pohybují převážně v horizontální ose a mají schopnost přetvářet různé formy duálního hmotného světa do nových neznámých forem stvořených člověkem. Hlava stačí jenom jedna, jelikož temeno hlavy směřuje vzhůru, přímo do vesmíru, a na vertikální ose spojuje člověka s nehmotným světem Jednoty.

Člověk s rozpaženýma rukama připomíná kříž. V místě, kde se kříží vertikální a horizontální osa, tedy ve středu lidského těla, je v hrudníku bezpečně uložené srdce. Lidské tělo se od zvířecího liší především vzpřímenou páteří. Ta funguje jako živá anténa, zakončená hlavou – živým satelitem, který dokáže přijímat signály z vesmíru, z nehmotného duchovního světa. Naopak signály z hmotného, přírodního světa přicházejí do srdce z opačného směru, z oblasti pánve a nohou. V této spodní části těla se člověk od zvířete příliš neliší. Živočišná energie proudí do lidské pánve automaticky a člověk na ni často reaguje zcela nevědomě či podvědomě. Duchovní vedení je však schopen vnímat jen tehdy, když je jeho páteř rovná a hlava leží v její ose. Právě napřímení páteře z horizontální do vertikální polohy proměnilo hominida v lidskou bytost. Avšak člověk musí být vzpřímený vědomě, jinak páteř ztrácí funkci antény. Shrbená záda přerušují spojení mezi srdcem a hlavou, a tím se postupně vytrácí i čisté napojení na duchovní svět. Navíc, při ohnutých zádech se hlava dostává mimo vertikální osu těla. A pokud není na správném místě mezi rameny, je-li předsunutá nebo svěšená, člověk se výrazně odpojuje od duchovního světa a svým nastavením se mnohem více přibližuje světu zvířecímu.

Tělo, duše a duch tvoří nerozdělitelnou dokonale spolupracující trojici. Teprve když člověk mozkem myslí, srdcem cítí a tělem koná, a to vše současně, stává se skutečnou lidskou bytostí. Od pradávna všechny duchovní školy nazývaly takového člověka realizovaným, probuzeným nebo také osvíceným. V dějinách lidstva se však takových realizovaných mistrů objevilo jen velmi málo. Pro obyčejného člověka je totiž nesmírně náročné propojit rovnovážně všechny tři části své bytosti – zvířecí tělo, duševní cit a duchovní vědomí. Lidským tělem koluje tekutina – krev a lymfa –, která je schopna nepřetržitě přenášet informace z jednoho místa na druhé. Voda tvoří asi 90 % objemu krve a 96 % objemu lymfy. V lidském těle se chová úplně stejně jako kdekoli jinde na planetě. Je hlavním médiem pro přenos veškerých informací. Voda v lidském těle v sobě nese informace z hmotného i nehmotného světa. Od chvíle, kdy člověk získal vědomí sebe sama, mu voda v jeho vlastním těle umožňuje propojovat a sjednocovat všechny části jeho bytosti. Právě voda propojuje tělo s duší, ale také s duchem a jeho vyšší inteligencí. Uvědoměním si sebe sama se stal člověk božským batoletem, které se má ještě mnoho co učit, než dozraje ve vyspělou lidskou trojjedinou bytost.

„Vím, že nic nevím,“ řekl Sokrates, jeden z nejmoudřejších lidí všech dob. Uvědomil si, že ačkoli je člověk součástí božského světa, zatím o něm v podstatě neví nic. Moudrý člověk si uvědomuje, že jeho božská jiskra sice může silně a krásně zazářit v hmotném světě, ale v božském světě je stále jen nepatrným zábleskem. Jedině takový člověk pocítí hlubokou touhu po poznání. Je ochoten opustit bezpečí svých mentálních i materiálních jistot a nebojí se vydat do neznáma. Chce objevovat a prozkoumávat další nové přírodní zákony a vesmírné principy. Nebojí se poznávat nehmotný svět ducha a nebojí se zůstat po celý život pouhým žákem velké školy života. Současný člověk je však stále silně závislý na hmotném světě. Chová se jako batole, odkázané na mateřskou péči a výživu Matky Země. To ale není prospěšné ani pro něj, ani pro již dost vyčerpanou Gaiu. Pokud se dítě nedokáže pustit matčiných sukní, přestane se vyvíjet. Takové dítě není schopné dojít ve zdraví k dospělosti, proto se musí dříve či později osamostatnit. Věřím, že se současnému lidstvu podaří tímto velmi náročným obdobím přechodu rozumně projít a že začne intenzivně rozvíjet svou zanedbanou a dosud nedoceněnou duchovní podstatu.

V historii lidstva bylo zaznamenáno mnoho hrdinů, kteří dosáhli velkých úspěchů v hmotné, duševní či duchovní oblasti života. Díky nim jsme poučeni, jak pracovat s jednotlivými částmi lidské trojjedinosti. Ale právě nyní nadešel čas, kdy je třeba všechny tři části lidské bytosti propojit v jeden harmonický celek. To se v minulosti podařilo jen několika málo jedincům. Jejich poselství pro lidstvo bylo vždy jednoznačné. Existuje jediná energie, jež dokáže spojit zdánlivě nespojitelné, a tou je láska. Věřím, že každý člověk nové éry se stane samostatným a vědomým žákem velké školy života. Pomocí vlastního ducha bude moci vstupovat do nehmotných sfér a pod vedením vlastní duše začne znovu poznávat svět, ve kterém žije. Nejen jeho hmotné formy, jež už dobře zná, ale i jeho obsahy. Obsahem hmotných forem našeho světa je energie a informace. A právě ty člověku přinášejí poznání, že je neoddělitelnou součástí celého vesmíru. Součástí jednoho převelikého celku, onoho „něčeho“, co je nepoznané, nepoznatelné, neuchopitelné a nekonečné. To, čemu jsme v naší kultuře dali jméno Bůh.

II.
Srdce – domov vnitřní rodiny

Slovo domov v lidech obvykle vyvolává představu bezpečí – alespoň většina lidí to tak cítí. Dokonce i ti, kteří v dětství pocit bezpečí nezažili, touží v dospělosti vytvořit vlastní bezpečnou rodinu. Domov by jednoduše mělo být místo, kde se člověk cítí dobře a kde má klid. Malé dítě je v klidu, když o něj matka láskyplně pečuje a otec se pečlivě stará o jeho ochranu a výuku. V takovém prostředí se může malé dítě přirozeně, zdravě rozvíjet a růst. Za těchto ideálních podmínek je pak dospívající dítě připraveno domov rodičů opustit a vyživené jejich láskou bezpečně vyrazit do neznámého světa. Všichni ale vnímáme, že biologická dospělost ještě zdaleka neznamená i dospělost duševní. Ta přichází mnohem později, až kolem třicátého roku života. Už samotný pojem duševní dospělost napovídá, že tento stav má cosi společného s duší. Prvních patnáct let života člověka je určeno ke zrání a poznávání vlastního těla, druhých patnáct let má člověk čas na seznámení se svou vlastní duší a jejím vnitřním světem.

Tělo je dítětem biologických rodičů, zatímco duše je dítětem božských rodičů. Ježíš ve svých promluvách lidem radil: „Buďte jako děti!“ Protože na vnitřní úrovni, na úrovni duše, je člověk dítětem po celý život. Duše přichází na zemi, aby se učila a rostla pod vedením rodičů z duchovních sfér. Celý život se má nechat vést matkou přírodou a otcem Duchem. Uplyne ještě mnoho dlouhých věků, než člověk doroste do úrovně skutečně vyspělé duchovní bytosti. V tomto ohledu je stále ještě malým dítětem. Lidské tělo se zrodilo z těla Matky Země – Gaii a navždy zůstane její součástí. Gaia učí své lidské dítě postarat se o sebe prostřednictvím instinktů a emocí. Během kognitivní revoluce začal člověk vědomě používat rozum. Tím nově zrozená lidská bytost začala, byť zpočátku nevědomě, vnímat i svého otce Ducha. V božské rodině je to stejné jako v té biologické. Biologické dítě v sobě nese genetickou paměť svých biologických rodičů. Božské dítě – lidská duše – v sobě však nese nesrovnatelně hlubší a obsáhlejší paměť. Paměť všech pozemských i vesmírných věků.

Principy rodičovství jsou ve vnitřní duchovní rodině i v rodině biologické v zásadě stejné. Biologické rodičovství se vztahuje především k tělu a hmotnému světu. Každé nově příchozí dítě se potřebuje v první řadě naučit ovládat své tělo a s tím mu pomáhají jeho milující pozemští rodiče. Do nového tělíčka se na zemi může narodit i velmi stará a moudrá duše, avšak každá duše musí projít procesem zapomnění. Proto jsou biologičtí rodiče v prvních patnácti letech dítěte hlavními učiteli v materiální a sociální oblasti života. Zdravý dospělý člověk již nepotřebuje, aby o jeho výživu a bezpečí nadále pečovali rodiče. Právě naopak! Mladý člověk nutně potřebuje opustit domov a spojit se se svými rodiči z vyššího světa – božskými rodiči. Ti ho poté doprovázejí po celý zbytek života. Božské dítě, tedy lidská duše, v těle sbírá během pobytu v hmotném světě nové zkušenosti pod vedením svých duchovních rodičů – Ducha a Gaii.

Avšak současný člověk ztrácí kontakt s duchovním světem – se svou rodinou z vyšších sfér. Snad proto má dnes tolik lidí pocit, že světem marně bloudí, anebo že jsou dokonce úplně ztraceni. A cítí to správně! Bez rodičovské duchovní ruky, které by se mohli bezpečně přidržet, jsou jejich duše v materiálním světě skutečně ztracené. V současnosti je duše člověka – božské dítě – ještě příliš nezkušená na to, aby putovala hmotným světem zcela samostatně. Ještě nutně potřebuje vedení svých božských rodičů. Bohužel většina duchovních učení a náboženství je dnes značně zmanipulována a zneužita lidmi toužícími po moci. Některá učení a různá náboženství často předkládají falešný obraz našich duchovních rodičů. Gaia, smrtící a nebezpečná příroda, má vlastnosti kruté macechy a Bůh je často vykreslen jako bezcitný a trestající otčím. Božští rodiče ale takoví nejsou. Jsou úplně stejní jako většina milujících rodičů. O své děti se pečlivě a láskyplně starají. Aby se však člověk mohl chytit svých pravých božských rodičů za ruku, musí se nejprve vrátit domů. Domovem lidské bytosti je vlastní srdce. Právě zde, v samotném středu lidského těla, se nachází místo, jež přijímá elektrické impulzy z vesmíru i z přírody. Je to nepatrné místo, kde se s každým nádechem a výdechem potkává nehmotný duch s hmotným tělem a kde se z jejich spojení zrodila lidská duše. Lidské srdce je posvátné místo, v němž se setkává celá božskopozemská rodina: otec Duch, matka Gaia a jejich dítě – člověk.

Člověk nemůže svůj vnitřní domov vidět očima podobně, jako vidí formy vnějšího světa. Dokonce si o něm nemůže ani nic myslet. Bezpečí vlastního srdce, svůj vnitřní domov, může člověk pouze cítit. V lidském srdci se potkávají milenci – božský mužský a ženský princip – a z jejich milování se rodí duše člověka. Duše dokáže k člověku promlouvat jen jedním jediným jazykem – jazykem pocitů. Domovem vnitřní rodiny je srdce a jazykem lidské duše jsou právě pocity. Proto člověk, který se odpojí od svých pocitů, automaticky ztrácí svůj pravý domov. Marně pak hledá bezpečí ve vnějším materiálním světě, jelikož ten není jeho skutečným domovem. Bez schopnosti vnímat a následovat své vnitřní pocity, jež jsou jedinou možnou navigací, se člověk v hmotném světě nutně musí ztrácet. Bez tohoto vnitřního kompasu se svět kolem něj mění ve velmi nebezpečnou džungli.

III.
Archetypy jako členové vnitřní rodiny

Vnitřní rodina se nijak významně neliší od rodiny, kterou známe z našeho běžného života. Jak rodina vzniká, víme všichni. Muž se pohlavně spojí se ženou, spermie pronikne do vajíčka a v děloze ženy se začne vyvíjet nová lidská bytost. Když se dítě narodí, muž, žena a jejich potomek se stávají rodinou. Za mého mládí to byl prostý, nesporný fakt a každý, kdo by ho chtěl zpochybňovat, by byl považován za hlupáka. Časy se ale mění. Dnes může dítě přijít na svět i pomocí asistované reprodukce. Teprve čas ukáže, co takové obcházení vyššího principu lidstvu přinese. Osobně se domnívám, že pokud by technologické postupy měly nahradit milostné spojení muže a ženy jako přirozeného začátku nového života, mohlo by to pro lidstvo představovat spíše cestu postupné destrukce než skutečného pokroku.

Tím však nepopírám a plně chápu přirozenou a často velmi bolestnou lidskou touhu, z níž vyrůstá rozhodnutí využít asistovanou reprodukci. Přesto se ale ptám, zda se z kolektivního vědomí nezačíná vytrácet úcta k samotnému principu milostného spojení muže a ženy jako k nositeli života, jelikož se obávám, že jeho postupné a nenápadné nahrazování technologickým procesem může mít v dlouhodobém měřítku pro lidstvo fatální důsledky, jež zatím neumíme dohlédnout.

Technologie by měly člověka především podporovat v jeho lidském růstu, nikoli jej postupně lidskosti zbavovat. A právě láska zůstane navždy tím, co bude skutečné lidi odlišovat od dokonalých robotů s lidskou podobou.

Jedině život plný výzev a překážek je skutečnou velkou školou života, ve které si lidská bytost osvojuje božské kvality. Přirozená vnitřní morálka je pro život trojjediné lidské bytosti základní podmínkou. Člověk, který vnitřní morálku nemá, je stále ještě mnohem více zvířetem než duchovní bytostí. Uměle vykonstruovaný svět, kde se člověk cítí bezpečně jen proto, že v něm není nic neznámého, ho nesmírně oslabuje. V takovém prostředí každý člověk pomalu ztrácí svou přirozenou inteligenci a v současné době ji navíc začal nahrazovat inteligencí umělou. Ta ovšem není skutečnou inteligencí, je to jen nepředstavitelně velký a dokonale seskládaný soubor dat. Lidstvo by si mělo včas uvědomit, že nikoli čip implantovaný do mozku, ale pohodlný život může člověka transformovat v biorobota. A ten samozřejmě žádnou vnitřní duchovní rodinu nepotřebuje. Ale člověk připravený o spiritualitu, kreativitu a schopnost samostatného myšlení už nepotřebuje ani rodinu vnější. Postará se o něj bezduchý a bezcitný společenský systém.

Tato kniha, úvaha o vnitřní rodině, se proto opírá o prastarý obraz skutečné rodiny. Posvátná trojice, tvořená dvěma opačnými principy a jejich spojením, je základem našeho světa. V celém přírodním světě se musí spojit samčí a samičí buňky, dvě opačné kvality, aby mohl vzniknout nový plod. Ze spojení muže a ženy se narodí dítě a vzniká rodina. Když se spojí plus a minus, zrodí se nula – stav nejvyšší harmonie. Monáda, symbol jinu a jangu, je taktéž praobrazem harmonického přelévání sil. Spojením ducha s hmotou vzniká duše. Proto nikoli číslo dva, ale číslo tři je základním stavebním kamenem duálního světa. Hmotný svět je rodinou dvou opačných kvalit, které spojuje jejich vzájemná přitažlivost, jejich vztah. Rozhlédněte se kolem sebe! Posvátných trojúhelníků, které tvoří základ naší reality, naleznete nekonečné množství. Vnitřní rodina je rodina jako každá jiná, i ona podléhá vesmírnému řádu. A proto ji, stejně jako každou jinou funkční strukturu, nemůže tvořit nic jiného než základní posvátný trojúhelník, tvořený mužskou, ženskou a dětskou energií – třemi základními archetypy.

Nejprve je nutné vysvětlit termín archetyp čtenářům, kteří se s tímto pojmem ještě nikdy nesetkali. Tento výraz zavedl do vědeckého slovníku Carl Gustav Jung, významný švýcarský lékař, psychiatr a psychoterapeut, žijící na přelomu 19. a 20. století. V jeho analytické psychologii jsou archetypy klíčovým pojmem, jenž vysvětluje shodné rysy mýtů a náboženských projevů v různých kulturách. Jung pojem archetyp zavádí v souvislosti s takzvaným kolektivním nevědomím. Archetypy jsou symbolické myšlenkové formy, které nevnímáme přímo, ale působí z hlubin našeho nevědomí. I když je nedokážeme přesně popsat, ovlivňují naši psychiku i osobnost. Poznáváme je skrze symboly, jež je zastupují, ale nejsou s nimi totožné.