Přeložil Martin Urban

LOVE, MOM

Copyright © 2024 Iliana Xander

All rights reserved.

Translation © Martin Urban, 2026

ISBN 978-80-284-1160-2

Prolog

V životě jsem nikomu neublížila. Ale zrovna teď chci dát pěstí té tváři, co na mě civí z titulní stránky celonárodního deníku. Té její fotografii, na které má svou typickou rudou rtěnku a dlouhé havraní vlasy. Té hezké tvářičce, za níž se skrývá zrůda.

AUTORKA BESTSELLERŮ NALEZENA MRTVÁ

Autorka drsných thrillerů Elizabeth Casperová (43), ve světě známá spíš pod pseudonymem N. D. Vetta, přišla o život při nešťastné události, která se jeví jako „bizarní nehoda“.

Pozůstalými jsou milovaný manžel Ben Casper a jejich jednadvacetiletá dcera Mackenzie Casperová.

Po tragické ztrátě talentované osobnosti, jejíž odchod nastal příliš brzy, utrpěli všichni šok. Fanoušci po celém světě se scházejí, aby literárnímu géniu vzdali hold.

Ach, ty lži…

Chladný úsměv na stránce novin v třesoucích se rukou se mi vysmívá, a tak mám nutkání ho vyříznout, abych ho vymazala z paměti.

Říkala si o to.

Zasloužila si umřít.

Kéž by se to stalo dřív.

ČÁST PRVNÍ

JEDNA

MACKENZIE

Takovou zádušní mši, jako je tahle, nejspíš už nikdy neuvidíte. Neukápla jediná slza.

Zádušní mše je tím nejvelkolepějším máminým vystoupením tohoto roku, možná celého jejího života.

Ale dav příznivců před obřadní síní sv. Jana to neví. Domnívají se, že se sem v takovém počtu sešli přirozeně. Nevědí o penězích investovaných do propagace, influencerů, společenských rubrik a knižních blogerů.

Máminy romány po její smrti opět opanovaly horní příčky knižních žebříčků.

Koukni, mami! Jsi mrtvá, a všichni si pořád mastí kapsy!

Novinové titulky, které přicházejí se všemi možnými konspiračními teoriemi, se v posledním týdnu mohly pominout.

N. D. VETTA TRAGICKY UMÍRÁ

NA VRCHOLU SVÉ KARIÉRY.

NEŠŤASTNÁ NÁHODA, NEBO…

Proto je tu ten chlápek, co stojí v zadní části síně. Střední věk, legrační knírek, oblek a kravata.

„Tohle je soukromá akce. Prosím, běžte pryč,“ říká mu potichu úsečně babička.

Jakmile od něj babička odchází, její úsměv zmizí.

Člověk nemusí být bůhvíjaký pozorovatel, aby si všiml pouzdra na zbraň pod sakem – ten chlápek je detektiv. Předevčírem zazvonil u nás doma. Když jsem mu otevřela, začal se vyptávat na mámu, jenže pak mezi nás vlítla babička jak rozzuřená slepice.

„Mackenzie, nech nás o samotě, prosím,“ rozkázala a zastoupila mi výhled na detektiva. Jakmile jsem zašla za roh, řekla mu úsečným tónem: „Měl byste se stydět… Takhle mluvit s dítětem, které právě přišlo o matku.“

A teď toho člověka znovu nutí odejít.

Média i blogeři přicházejí s šílenými teoriemi ohledně máminy smrti už několik dní. Ale podle vyšetřovatelů je pravda mnohem všednější – máma při obvyklé ranní procházce v lese za naším domem uklouzla, upadla a rozbila si hlavu o kámen.

„Nehoda,“ tak to nazvali. Shodou okolností jsou máminy bestsellery takových nehod plné.

Nevykládejte si to špatně, její smrt někoho rozesmutnit mohla.

Třeba tu mrchu Laimu Rothovou, která se právě teď vybavuje s nakladatelem jako při běžném obchodním jednání? Tu určitě ano. Vždyť dělala mámě přes dvacet let literární agentku. Takže teď může zapomenout na vydávání dalších titulů, které spolu chystaly. Ačkoli jsem si jistá, že se napakuje na zvláštních vydáních stávajících knih, sběratelských edicích, sebraných spisech a nevím, na čem ještě. Tenhle zdroj nikdy nevyschne.

Mámu jsme před pár dny nechali zpopelnit při soukromém žehu, kterého se zúčastnilo pouze pár desítek lidí. Ani tam neukápla ani slza.

Ale tahle zádušní mše je pro veřejnost. Prý pro „přátele“. Aby mohli vzdát úctu. Na mámině seznamu figurovala úcta hodně vysoko, ale přátelé? Nejsem si jistá, jestli nějaké skutečné měla, i když podle těch výmluvných projevů, které tito lidé pronášejí na její památku už dvě hodiny, musela být máma přinejmenším Shakespeare.

Ulice před budovou jsou zaplavené davy, ale našlapaná obřadní síň je strašidelně tichá, od stěn se odráží pouhý šepot.

Po straně síně je obří portrét mámy v halence s vysokým límečkem a rudými růžemi na pozadí. Pod ním je napsáno N. D. Vetta. Svérázný fotograf ve středním věku, kterého najalo nakladatelství, fotí portrét ze všech úhlů. Stejně tak i nakladatele, literární agenty a tátu. I po mně chtěl, abych zapózovala, ale odmítla jsem.

Ať se jdou bodnout.

Na druhé straně síně visí fotografie, na které je máma ve své pracovně. Je nalíčená a načesaná, ale jak tam sedí před policí s knihami, vypadá poněkud zasněně. Pod tímhle neformálním snímkem je uvedené její skutečné jméno Elizabeth Casperová. Tahle verze je určená jiným institucím, jako jsou místní noviny, kostel, do kterého chodí babička, a charity, co máma obdarovávala.

Radši se držím v zadní části místnosti, dál od této podívané, vedle dědy, kterému je máma – vždycky byla – ukradená. Stejně jako to, jak vypadám.

Zato babičce to jedno není. Předtím mě doma žádala, abych se nelíčila černou rtěnkou a tlustou oční linkou jako obvykle.

„A vezmi si vhodné oblečení.“

Téměř vždycky chodím v černém. Což je shodou okolností na zádušní mši velice vhodné. Stejně jako černá oční linka i rtěnka, které jsem použila i tak.

Babička je samozřejmě oháknutá od Diora a má i drahé šperky. A dbá na to, aby prohodila slovo s každým účastníkem.

Táta na sobě má epesní černý oblek a náramně mu to sekne. Tak trochu trucuje, ale to může být kvůli abstinenčním příznakům. Jeho rodiče sice bydlí čtyři hodiny jízdy odtud, ale od máminy smrti zůstávají u nás doma. Babička tátu kontroluje, aby svůj denní přísun chlastu nezačínal moc brzy. Po mámině skonu hrdě převzala chod naší domácnosti.

A já? Chce se mi brečet, fakt že jo, ale realita na mě ještě nedolehla. Chci být smutná, jenže mi vždycky připadalo, že se o mě máma nikdy moc nezajímala. V posledních letech jsem kvůli tomu dost zahořkla a jedna druhé jsme se odcizily.

Můj nejlepší kámoš Ídžej říká, že mám opožděný smutek. Možná jsem jen bezcitná. Ídžejovi jsem říkala, aby sem nechodil, protože jsem nechtěla, aby nejlepší kámoš viděl, jaký zpackaný život mám už… no… od dob, co pamatuju.

Uvidím se s ním doma, kde večer uspořádáme párty s dovezeným občerstvením pro „okruh blízkých“. Přestože se tomu říká oslava života, jsem si jistá, že z toho nakonec bude večírek.

Rozhlédnu se po místnosti a hned sebou cuknu, když vidím, jak k tátovi přistupuje známá postava a potřásá mu rukou. To je děkan univerzity, kde studuju. Kouknu jinam a obrátím oči v sloup. Máma s ním dříve zůstávala v kontaktu. „Kvůli tvé budoucnosti,“ řekla mi jednou. Dokonce měla u nás na univerzitě přednášku a věnovala jí peníze. Nepřekvapilo by mě, kdyby jí tam na počest vztyčili pomník.

Je tu i mámina terapeutka. Dva z jejích redaktorů. Tři asistenti. Náš rodinný právník. Většina máminých „přátel“ jsou prostě lidé, se kterými úzce spolupracovala.

Chce se mi brečet, fakt že jo, ale nemůžu. V posledním týdnu od té nešťastné události přebývám doma, a ne v garsonce ve městě, kde stále přemýšlím o mámě, o našem vztahu, o naší povedené rodince. Bylo mi z toho smutno, tak strašně smutno, což je asi dobře.

Táta koukne na mobil a rychle ode všech odchází ke dveřím. Tam zahlédnu muže v kšiltovce, který se otočí a jde pryč. Táta za ním.

Možná nastala vhodná chvíle, abych tátovi řekla, že mě bolí hlava a že se brzy psychicky zhroutím – samé lži, jak jinak – a že musím odejít. Bublají ve mně emoce, ale nedokážu se v nich vyznat. Hlavně chci být pryč od těchhle lidí.

Když vyjdu na prázdnou chodbu, která ústí do menší vstupní haly, zahlédnu na jejím konci tátu, jak se baví s tím cizím člověkem.

Vydám se k nim, ale zpomalím, když zaslechnu šeptem pronést: „Ty šmejde.“

Co to má znamenat?

Poodejdu stranou za výklenek dveří, odkud na ty dva sice nevidím, ale zřetelně je slyším.

„Tady ne,“ zasyčí táta. „Co si to dovoluješ?“

„Co si to dovoluju? Mám právo tu být.“

„Vypadni. Hned.“

Muž se potichu uchechtne. „Má nějaký podezření?“

„Kdo?“

„Mackenzie.“

Při zaslechnutí mého jména se mi neklidně rozbuší srdce.

„Neopovažuj se mluvit o mý dceři.“

„Takže podezření nemá? Dobře to hraješ, Beníku.“

Beníku? To má být můj otec? Kdo to sakra je, že mu říká takhle?

„Řekl jsem, ať odejdeš,“ dodá táta o něco zoufaleji. „Prostě… jdi. Pak si promluvíme.“

Popojdu blíž k okraji výklenku, abych nakoukla za roh, jenže ta podělaná dřevěná podlaha pod kobercem zavrže.

Krucinál.

Stojím tam jako srna oslněná reflektory auta. Slyším tlumené kroky, před výklenkem se objeví táta. Jakmile mě spatří, v obličeji se mu mihne panika.

„Co to mělo být?“ zeptám se a opatrně nakouknu za roh, ale záhadný muž je pryč.

Táta si oběma rukama mne obličej. „Nic.“

„Ty ses s někým hádal?“

„Ne, broučku, jen jsme si povídali.“ Sáhne pod sako a vytáhne placatku.

„Ty toho chlapa znáš?“

Táta si nervózně lokne a pomalu vydechne. „V životě jsem ho neviděl.“

Lež jako věž.

Schová zase placatku pod sako a mrkne na mě. „Jsi v pohodě?“

„Nevydržím tady. Tamti lidi…“ Nedořeknu to, jen obrátím oči v sloup a ukážu bradou k sálu.

„Já vím, já vím.“ Táta zavře oči a stiskne si kořen nosu.

„A ty jsi v pohodě?“

Táta s mámou netvořili zrovna ideální pár. Zejména poslední dobou. Hádali se častěji než dřív, a to jsem toho byla svědkem jen o víkendech, protože poslední dva roky si pronajímám garsonku ve městě nedaleko univerzity.

Táta se hlasitě nadechne, vydechne přes našpulené rty, pak zvládne vyloudit falešný úsměv. „Jsem, broučku.“ Jemně mě poplácá po rameni. „Všechno bude dobré. Jestli chceš, tak odsud můžeš odejít.“

„Uvidíme se doma,“ řeknu a zamířím do chodby, která vede k zadnímu východu.

Největší představení se odehraje před budovou, až z ní budou všichni vycházet. Protože fanoušci ze všech koutů země jsou ti, kteří doopravdy truchlí. Nakladatelství pověřilo vlastní tiskové oddělení, aby řídilo chystanou událost. Ano, říkají tomu událost. Najatá skupina herců vyvolá chaos, bude vykřikovat sprostá slova, znesvětí jeden z máminých portrétů a spisovatelku N. D. Vettu prohlásí za ďábla. Protože, jak známo, špatná reklama neexistuje. Všechno tohle vím, neboť mě o tom informovali předem. Ihned poté, co jsem podepsala dohodu o mlčenlivosti. Tenhle senzační propagační kousek, který tajně vymyslela PR agentura, má vyvolat závratné prodeje máminých knih.

Takže rozhodně nechci vyjít ven hlavním vchodem rovnou do náruče smečky paparazziů a šílených fanoušků.

S úlevou vydechnu, když vyjdu zadními dveřmi z budovy a ujistím se, že na parkovišti nikdo není, pak zamířím k autu.

Začne mi zvonit mobil.

„Zaplať pánbůh, už jsem venku,“ vyhrknu, jakmile přijmu hovor.

„Ahoj, Jízlivko, máš to skoro za sebou.“ Ídžejův povzbudivý hlas je balzámem na duši.

„Ale přijedeš k nám, viď?“

„Už jsem na cestě. Možná dorazím dřív než ty.“

„Dávej si bacha na papparazzie před bránou, dobrá?“ Odemknu auto. „Určitě tam budou… Počkej.“

Na sedadle řidiče leží obálka, na kterou se zmateně mračím, pak ji vezmu do ruky.

„Vydrž, Ídžeji.“ Nastavím hlasitý odposlech, nastoupím do auta, pak si obálku prohlédnu. „Co to má sakra…“

„Jsi v pořádku?“ ptá se.

„To si nejsem jistá,“ odpovím, když mi srdeční tep při čtení textu na obálce nabere na obrátkách.

Tvůj fanoušek č. 1. XOXO

DVĚ

Slávu dokonce i ve světě literatury provází vychvalování, dopisy od příznivců, fanatičtí obdivovatelé, namátkou i lahvička s močí nebo zakrvácené spodní prádlo. Ano, po světě chodí šílenci. Nebudu se zmiňovat ještě o morbidnějších věcech. Těch je taky dost.

Nervózně vyhlížím z oken auta. Parkoviště je plné vozidel, ale nikde ani živáčka.

„Co se děje, Kenzi?“ ptá se Ídžej znepokojeně v reproduktoru.

„Dopis od fanouška,“ odpovím a soustředím se opět na obálku.

„Něco šílenýho?“

„Šílený je, že to bylo v mým autě.“

„Zapomnělas ho zamknout?“

„Css, hele, zas tak blbá nejsem. Doufám, že na obálce není ricin nebo něco takovýho. Možná bych ji měla prostě zahodit.“

„Otevři to! Třeba bude sranda.“

Ídžeje historky o máminých fanoušcích vždycky pobaví.

„Dobrá, dobrá!“ Roztrhnu obálku.

Opatrně ji rozevřu špičkami načerno nalakovaných nehtů a nakouknu dovnitř. Co se fanoušků týče, opatrnosti není nikdy dost. Byly tu už i bizarnější události. Lidi mámě posílají nejrůznější věci. Milostné dopisy, výhrůžky, vlastní rukopisy, hračky, sušenky, pramínky vlasů. Taky jí nějaký chlap poslal počítačem upravenou fotku, na níž je s mámou, která je postříkaná jeho spermatem.

„No tak to vyklop. Co je tam?“ vyzvídá netrpělivě Ídžej.

„Jsou tam nějaký papíry. Nejspíš něčí ubrečený dopisy.“

„Tak čti.“

Ídžej tenhle druh nechutností miluje. Na univerzitě, kam chodím, dostudoval loni a teď má několik džobů jako ajťák na volné noze. Možná je to skvělý programátor, který si ve třiadvaceti letech vydělá kódováním webů víc peněz než průměrný dospělý. Ale když jsem se s ním před několika lety seznámila, byl to exot. Řekl mi, že musel na druhém stupni základky opakovat ročník, protože chodil za školu a veškerý čas trávil doma u počítače. Exot je to pořád, ale právě teď objevil partu podobně založených lidí. Takové věci člověku někdy úplně změní život.

Vytáhnu papíry z obálky a rozložím je.

Ručně psaný dopis tvoří tři listy papíru, jejichž jedna strana je roztřepená, jako by je někdo vytrhl z notesu.

„Dělej!“ naléhá na mě netrpělivě Ídžej.

„Vydrž! Ježíši. Víš, že k dobrým vlastnostem patří i trpělivost?“

První stránka má jen dva řádky, které pomalu nahlas přečtu:

Chceš znát tajemství?

S láskou máma.

TŘI

„Co to má znamenat, hergot,“ řeknu, ale když se zadívám na druhou stránku, zježí se mi chloupky za krkem.

Na papíře vidím povědomá jména, v horním levém rohu datum staré dvaadvacet let. A místo, kde text vznikl: Old Bow, Nebraska.

Jestli to má být nějaký zvrácený vtip, tak je dobře promyšlený, protože já to místo znám. Rodiče tam před více než dvaceti lety studovali na vysoké.

„Jsi tam, Jízlivko?“ ptá se Ídžej.

„Hele, pak ti brnknu.“

„Všechno v poho?“

„Jo. Zavolám.“

„To bych ti radil.“

Dalších pět minut se ani nehnu. Když čtu ty tři stránky, všechno se ve mně kroutí. Přečtu je znovu a otočím, abych se ujistila, že jsem nic nepřehlédla.

Minulost svých rodičů moc neznám, ale vím, odkud pocházejí. Příběh popsaný na těch stránkách mi připadá osobní, intimní. Máma se mi o své minulosti nikdy moc nesvěřovala. Tak proč by to dělala teď?

„Je to složité,“ říkávala.

Jelikož znám její romány, řekla bych, že měla minulost pokaženou. Literární kritici se o mámině představivosti vyjadřují jako o „geniální“. Osobně její imaginaci považuju za naprosto šílenou a domnívám se, že právě z minulosti vychází. A který rodič by asi svému dítěti vykládal o své pokažené minulosti?

Nejdřív mě napadne strčit tyhle stránky do obrovské truhly plné podobných dopisů, které mámě lidi píšou dvacet let, co vycházejí její knihy. Má ji ve své pracovně. Je to stará gotická truhla o velikosti hrobky, určená k ukládání dopisů od příznivců.

Jenže jsem zvědavá. Co když jsou tyhle tři stránky opravdu od mámy?

Pro ověření jejich pravosti můžu udělat jednu věc.

Nastartuju auto a jedu k domu rodičů.

Náš dům se nachází hodinu jízdy za městem. Jelikož mi máma nedovolila studovat vysokou školu v jiném státě, trvala jsem na tom, že během studia na bakaláře nebudu bydlet doma. Trochu té svobody jsem tedy získala aspoň tím, že jsem se přestěhovala do města.

Rodiče navštěvuju často, každý druhý víkend. Po mámině smrti jsem zůstala doma. Samozřejmě že to byl nápad babičky, prý abychom „mohli prožívat zármutek společně“. Takhle to podala. I když si jsem docela jistá, že nikdo z nás netruchlí.

O hodinu později vjíždím na soukromou cestu, která vede k sídlu mých rodičů. Tvoří ho dům o rozloze šest set padesát metrů čtverečních na dvouhektarovém pozemku s druhou nemovitostí pro hosty, bazénem a přírodní vodní nádrží vedle dalšího jezera obklopeného lesy.

Ochranka, kterou najala PR agentura, mi kývne na pozdrav. Ale mohla jsem předpokládat, že jen jeden strážný nestačí, protože o sedmdesát metrů dál po cestě už je to tady – když se blížím k hlavní bráně, z hustého lesa vyběhne několik mužů s fotoaparáty, fotí si mě.

„Mackenzie, domníváte se, že smrt vaší matky byla nehoda?“

„Mackenzie, dokončíte její rozepsaný román?“

„Slečno Casperová!“

„Tohle je soukromý pozemek!“ ječím na ně přes okénko. Jenže oni to vědí. A je jim to jedno. Aspoň že si netroufnou mě následovat, když se kovová křídla brány pomalu otevřou a já vjedu dovnitř.

O minutu později už vcházím do domu.

Ovane mě ohromující sladká vůně stovek květin, které zaslali přátelé, kolegové, fanoušci. Dům je plný pracovníků cateringové firmy chystající večerní recepci.

S obálkou v ruce zamířím rovnou do máminy pracovny.

Je zamčená. Máma jako jediná měla klíč, nebo si to alespoň myslela. Mohli jsme vejít, jen když tam byla ona. Ale vím, kde táta schovává náhradní klíč. Před několika měsíci jsem ho přistihla, jak se tam tajně vkrádá. Máma se o tom nedozvěděla, a už tahle skutečnost samotná poukazuje na to, že vztah mých rodičů stál za starou bačkoru.

Ale já se právě teď do té pracovny musím dostat.

Přejdu k malé domorodé masce u koupelny pro hosty a zabořím ruku do husté hřívy umělých vlasů. Na měkkém pružném dně lebky leží klíč od pracovny.

„Bingo,“ zamumlám. Ulevilo se mi, že tam táta klíč stále schovává.

Spěchám na konec chodby, kde odemknu máminu pracovnu, pak za sebou zase zamknu.

Sama jsem tu ještě nebyla, jenom s ní. Zvědavost ve mně vždycky vzbuzovalo to, že máma tuhle místnost pokaždé zamykala. Bylo to její spisovatelské útočiště, říkala. Už není.

Čekám, že mě náhle přepadne žal, že se ke mně připlíží ze zálohy právě na tomhle místě, ale nic takového se neděje. Neukápne ani slzička. Nedostaví se ani smutek, jen hořkost.

Nikdy jsme si s mámou nebyly blízké. Bylo mi řečeno, že pro mě založila malý svěřenský fond, který pokryje veškeré mé vzdělání, ale to je asi tak vše. Nic navíc. Žádné dědictví. Všechno připadne tátovi. Ráda bych pokrytecky řekla, že děti své rodiče mají rády nikoli kvůli jejich penězům, jenže moje máma vydělala miliony, a přesto mi kromě fondu na studium nenechala ani vindru. Lhala bych, kdybych řekla, že mě to neštve nebo že mi to přinejmenším není proti srsti. Takže ne, já k máminým příznivcům nepatřila. To mi jako chtěla dát ponaučení? Ať jde do hajzlu. Poradím si sama.

Teď bych se ráda dozvěděla, jaký má tenhle anonymní dopis účel. Možná že to ponaučení stále platí. Ale jestli se ukáže, že tenhle kanadský žertík žertíkem není a že je to dopis od mámy na rozloučenou, měla bych se na to potom podrobněji podívat.

Jediná věc, podle níž teď musím ověřit pravost dopisu, je rámeček na obří desce mahagonového stolu. Ten rámeček byl – chvilka čekání, víření bubnů – připomínkou, čeho všeho máma dosáhla. No jasně. Typické poplácání se po vlastním rameni. V zaskleném rámečku je úvodní stránka rukopisu Lži, lži a pomsta, mámina prvního románu a mezinárodně uznávaného bestselleru, jehož se prodaly miliony výtisků a který umístil jméno N. D. Vetta na mapu literatury.

Ta úvodní stránka by se nejspíš mohla obratem prodat za tisíce dolarů. Text, který máma rukou napsala ještě jako náctiletá, je na starém listu papíru z deníčku. Ano, takhle je ta stránka stará, skoro třicet let nebo tak. Máma začala psát svůj bestseller v šestnácti letech. Bavíme se tu o géniovi, že?

Ale já teď ten malý suvenýr potřebuju k tomu, abych ho porovnala s dopisy od neznámého fandy.

Sednu si rovnou na stůl – máma by mě zabila –, položím zarámovanou stránku na desku, vedle něho rozložím papíry z obálky a zkoumám je.

Samozřejmě že nejsem grafolog ani forenzní expert, nicméně se skláním nad oběma vzorky a zkoumám každičké písmenko. Způsob, jakým se íčka nahoře vlní. A jakým se béčko ve slově Ben, což je jméno mého otce, dole kroutí. Čárky, uvozovky, způsob, jakým je jedno slovo dvakrát podtržené v dopise a úplně stejně i na zarámované první stránce, přímo pod slovem Prolog.

Po pěti minutách mě ze skloněné polohy bolí za krkem, pálí mě z mhouření oči a v žaludku se mi hromadí nepříjemné pocity. Písmo na zarámované stránce i v tom dopise je stejné.

„Hm,“ přemítám pro sebe.

Jenže to stále nedokazuje, že dopis je od mámy.

Mou zvědavost ale podnítí něco jiného.

To, co stojí na konci dopisu.

Tohle tajemství teď bude tvoje.

DOPIS Č. 1

Když jsi mladá, nezamilováváš se do hodných chlápků. Ale do těch špatných.

První láska může být toxická. Někdy se rozhodneš u ní vytrvat. Ben Casper byl právě ten případ.

Proč jsem se do něj zamilovala? Jo, to je ta otázka. Naši současnost často tvoří koláž činů minulých. O své minulosti bych neřekla, že to byl omyl. Spíš zavrženíhodný řetězec událostí. Ale k tomu se ještě dostanu.

Podstatnější je to, že v mé minulosti si každý jen bral. Ben? Jeho darem bylo vytvářet v lidech kolem něj pocit, že jsou výjimeční. Byl to první chlápek, co se o mě zajímal způsobem, ze kterého jdou na holku mdloby.

Takže jsem šla do mdlob.

Byla jsem v posledním ročníku studia tvůrčího psaní. Žila jsem v malém univerzitním městečku Old Bow v Nebrasce. Město obklopené bujnými lesy se táhne tři kilometry podél Hlavní třídy. Působilo to tam odlehlým dojmem. Vyhovovalo mi to. Na takovém místě by mě minulost neměla dohnat, nebo jsem si to alespoň myslela.

Bena jsem poprvé spatřila v univerzitní kavárně. Stála jsem u prodejního automatu, když jsme si vzájemně pohlédli do očí.

„Bezva rtěnka,“ řekl a kývl na mě. „Červená jako jahoda.“

Nikoli jako krev, jak to komentoval každý, ale jako jahoda. Může se snad chlap vyjádřit romantičtěji?

Zazubil se na mě tím svým chlapeckým úsměvem, který mi připadal jako svěží vánek ve vydýchané místnosti. Sliboval bezstarostný smích, procházky za ruku a možná zlomené srdce. Jenže ty nemyslíš na zlomená srdce ani na to, že ten kluk je v porovnání s tebou úplně jiná liga, nebo že se ti jeho kamarádi u vzdáleného stolu pochechtávají a vrhají po tobě blahosklonné pohledy. Je ti to jedno, protože když ten kluk ke tvému stolu přijde, ohlédne se přes rameno, znovu se na tebe usměje a mrkne, ani náhodou nezastavíš bušení srdce, divný pocit v žaludku a myšlenky, které ti rychlostí tisíc otáček za vteřinu promítají obrazy toho, co by se stalo, kdyby se ten chlápek namáhal tě trochu poznat.

A přesně to udělal.

O týden později jsem Bena zahlédla v aule na semináři. Tentokrát byl sám, takže ho žádní kamarádi nemohli rozptylovat.

„Jé, ahoj, Jahůdko!“ zavolal na mě.

Když ke mně vykročil, podlomila se mi kolena, taky se vrátil ten zrádný pocit v žaludku.

„Vyhrála jsi první cenu v soutěži o nejlepší povídku, že jo?“

Nedokázala jsem se nečervenat. „Ano.“

„Gratuluju!“

„Děkuju.“

„Bude z tebe další Sylvia Plathová.“

Srdce se mi rozbušilo vzrušením – má rád literaturu! A nezáleželo na tom, že ten týden byl zrovna věnovaný památce Sylvie Plathové, což ostatně stálo na nástěnce hned vedle nás.

„Jen tak dál, slečno Elizabeth Dunnová.“

Moje jméno! Moje jméno ještě nikdy neznělo tak skvěle, když ho někdo vyslovil! Srdce mi chtělo vyskočit z hrudi a lehnout si mu k nohám – protože věděl, jak se jmenuju! A nevadí, že jméno bylo taky uvedené na nástěnce i s mou fotkou hned vedle nás.

„Říkají mi Lizzy,“ zamumlala jsem.

„Lizzy?“

„Lizzy,“ zopakovala jsem.

„Lizzy.“ Zazubil se. „Já jsem Ben.“

To vím. „Ahoj, Bene.“

„Ahoj, Lizzy. Napsala jsi ještě nějakou jinou skvělou povídku?“

„Čteš rád?“

„Samozřejmě! Dobrý povídky miluju.“

Jenže Bena četba nezajímala a v prvním ročníku málem vylétl z angličtiny. Ale to jsem se dozvěděla až později. Stejně jako další věci. Že většinu předmětů prolezl s odřenýma ušima. Že mu cestu k promoci zaplatili namyšlení rodiče. Že už tehdy měl problém s pitím. Že ho nepřijali na žádnou stáž. Že si ze mě jeho kámoši, samé známé firmy, dělali šoufky. Že jsem byla jeho malým tajemstvím celé měsíce, než se všechno v našich životech začalo vymykat kontrole a skončilo krachem.

Ne, na tohle dojde až později.

Ale jak jsem tam toho dne před ním stála, mé vyhladovělé srdce prosilo, aby si se mnou ještě chvilku povídal.

Na Benovi bylo cosi, kvůli čemu na něm musel každý oči nechat. Jeho smích byl ten nejúžasnější zvuk na světě. Z jeho úsměvu, při kterém se mu tvořily dolíčky ve tvářích, se mi podlamovala kolena. A když se mimochodem zeptal na číslo mého pageru: „Rád bych se o tvých povídkách dozvěděl víc,“ jen jsem tápala a rozpačitě se červenala. Pager jsem neměla, jen pevnou linku.

O tom budu psát později, o našem prvním, druhém a třetím setkání, o šťastných dnech a bezesných nocích, o stydlivých úsměvech a hořkých slzách, veselých schůzkách a nestydaté zradě.

Ale ještě ten stejný den mě vyzvedl doma a vzal do svého oblíbeného podniku na večeři, pak do kina. Potom jsme koupili láhev vína a miniaturní lahvičky s kořalkou a vyrazili do města do mé ošuntělé garsonky nad večerkou. Nezdálo se, že by Bena moje ubohé obydlí zaskočilo. Chtěla jsem, aby to viděl. Uvědomovala jsem si, že to může být jednorázová záležitost, a nevadilo mi to. O téhle noci pak budu psát celé měsíce, pomyslela jsem si.

Popíjeli jsme a smáli se, pak si mě přitáhl k sobě. „A po jahodách taky chutnají?“ mumlal přitisknutý k mým jahodově zbarveným rtům, líbal mě a šeptal: „Nebudeme dělat nic, co bys nechtěla.“

O hodinu později jsme byli nazí a on dělal všechno, co jsem chtěla, aby dělal.

Později v noci se rozvaloval v mojí posteli, zatímco já seděla vedle něj a četla mu úryvky z románu, který jsem psala už léta. Upíral na mě ty zářivě modré oči plné úžasu, díky nimž jsem byla jak v sedmém nebi.

Vyrůstala jsem v dětském domově jako samotářka, co byla vržená do světa jen s oblečením, které se vejde do batohu, a možností sociálního bydlení. Ale byla jsem chytrá holka. Měla jsem tři zaměstnání. Získala jsem vysokoškolský grant a veškerá stipendia. Byla jsem odhodlaná se z toho mizerného života vyhrabat.

Tu noc jsem chtěla na Bena udělat dojem natolik, že jsem mu prozradila svůj jediný sen. „O můj román se zajímá jedna literární agentka.“

Ihned se celý rozzářil. „Fakt? Bezva! Takže to doopravdy vyjde?“

Nesměle jsem pokrčila rameny. „To doufám. Agentka jedná s několika nakladatelstvími. Říká, že ten můj román je geniální.“

Přitáhl si mě blíž a všude líbal, líbal a líbal, nutil mě se chichotat, omdlévat a mít pocit, že konečně, konečně se po těch strašných událostech v dětském domově život ubírá k lepšímu.

„Ty jsi…“ odtáhl se a koukal na mě způsobem, jako bych byla ten největší poklad, jaký v životě spatřil, „… úžasná, Lizzy Dunnová.“

Zíral na mě celou věčnost a já si tehdy ten upřený pohled nedokázala vysvětlit, to až později.

K mému překvapení se u mě Ben následující týden ukázal zase a od té doby ke mně chodil každý týden. Obvykle zůstával dlouho do noci. Přicházel lehce ovíněný, vždycky šťastný a s tím svým zasněným úsměvem mě tiše zdravil: „Ahoj, Lizzy, drahoušku.“ Následoval sex, pak mě nutil mu předčítat, chválil mě.

Chvála je ta největší lest, která na ženy platí.

Zbožňoval moje dlouhé černé vlasy s rovnou ofinou. A jahodovou rtěnku. „Vypadáš úplně jak tatérka Kat Von D.“ Zbožňoval moje povídky s temnými zvraty, se kterými jsem na něj chtěla udělat dojem.

S Benem jsme byli každý z jiného těsta. Já neměla žádné přátele kromě Johna, toho chlapíka, co pracoval v místní kavárně.

Ben byl naopak bezstarostný vůdce smečky. Věděla jsem, že si s jeho partou nikdy nebudu rozumět. Párkrát jsem s těmi lidmi někam vyrazila, dokud se jedna z holek neopila a neřekla mi: „Ben si tě nechává jen kvůli tvýmu talentu. Na někoho jako ty by se podruhý nepodíval.“

Ale tohle jsem věděla. Někdo má atraktivní vzhled. Jiný má talent. Nestála jsem o Benovy přátele. Stála jsem o Bena, o někoho, kdo by byl jen můj. Taky jsem nechtěla být na očích a přitahovat pozornost. Protože jsem věděla, kam to může vést. Jako kdysi. S životem ve stínu jsem byla spokojená.

Nikdy jsem nikomu neřekla o těch třech klucích z dětského domova v Brimmvillu, o tom, co mi udělali. Mou minulost nemusel nikdo znát. A rozhodně ne Ben.

Zato ty bys měla.

Teď zase předbíhám jako vždycky, ty moje krásná holčičko.

Víš, s Benem se to má tak, že pocházel z bohaté rodiny, ale neměl žádné přednosti. Jeho jediným talentem byl úsměv – oslnivý, okouzlující, roztomilý, nebo v případě potřeby i omluvný. Ať už se usmál kterýmkoli směrem, lidi se za ním otáčeli. Byl to jeho dar. Asi jediný, který měl. Takže se obklopoval oblíbenými lidmi a občas i těmi talentovanými, čímž si vynahrazoval nedostatky vlastní osobnosti.

Uvědomila jsem si to až později. Ale tou dobou už jsem byla zamilovaná a zjistila, co dělá za mými zády. Došlo na první zlomené srdce, ale byla jsem odhodlaná si s tím poradit.

Všechno bylo báječné, dokud do našich životů nevstoupila ona a nezasekla své ostré drápy do jeho srdce a do mé mysli a nevytáhla tak na denní světlo mou minulost.

Přinutila mě dělat věci, které bych jinak nikdy neudělala. Vydolovala ze mě to nejhorší, co ve mně bylo. Moje staré hříchy.

Na druhou stranu jsem díky ní napsala ty nejlepší příběhy.

Takhle se věci mají.

Tohle tajemství bude teď tvoje.

Někdo ti může něco nalhávat. Někdo může o mé minulosti šířit nechutné drby. Ale tohle – tenhle deník – je pravda.

ČTYŘI

„Je to podle tebe pravý?“ ptá se Ídžej, když mi vrací stránky. Vytáhne z kapsy joint a zapálí si.

Sedíme v altánku u jezírka zastrčeného v lese, od domu rodičů se sem dá dojít během chvilky. Na večírku jsme se zdrželi přesně jednu hodinu. Což bylo o hodinu déle, než by se mi líbilo, a taky nikomu nevadilo, když jsme se tajně vytratili.

„Říkala jsem ti, že písmo sedí.“

Ídžej potáhne a podá mi joint.

„Navíc to na ty dva vypadá,“ dodám. „Na moje rodiče.“

Je noc. Tlumené světlo lamp se solárním napájením v rozích altánu nasvěcují Ídžejovy výrazné lícní kosti a našpulené rty při vyfukování kouře. Opře se na lavičce, prsty má propletené za hlavou. Má pohledný profil. Jakýmsi záhadným způsobem je o tolik jiný než ten nemotorný exot, kterého jsem poznala teprve před pár lety. Má na sobě conversky, džíny a černou mikinu s kapucí, ten stejný typ, která na něm dříve vypadala jako pytel od brambor, ale teď v ní vypadá sexy.

I když bych tohle slovo asi neměla používat ohledně nejlepšího kámoše.

„Je jistý, že jsi dostala fakt divný dopis,“ říká zamyšleně. „Nech to plavat. Nemusí to vůbec nic znamenat.“

„Co když je to nějaký druh vodítka?“

Otočí se, aby se na mě podíval. „A k čemu? Milostný příběh tvých rodičů začal známostí na jednu noc, Jízlivko. Nic světobornýho.“

„Panebože.“ Ošiju se. „A to je všechno, co jsi v tom objevil? Já tu mluvím o tý ženský.“

„O jaký ženský?“ Ídžej pokrčí rameny. „Není tam jméno. Co je tam k objevování? Zeptej se svýho táty.“

Pravda, mohla bych zkusit z táty nějaké historky vymámit, když tu teď máma není. Vždycky mi to připadalo, že ho máma sledovala jako ostříž a kontrolovala každé jeho slovo, a to i tehdy, když měl vypito.

„No ale na co se ho mám ptát?“ dumám nahlas.

„Přesně jak říkám. Ten dopis je hrozně neurčitý. Je to jak nějaká předmluva k…“

„K čemu?“

„Nevím k čemu.“

Mám tolik otázek. Kdy mi tohle napsala? Před několika měsíci? Nebo krátce před smrtí?

„Proč bych měla dostat jenom tohle? Tohle!“ Zatřesu papíry ve vzduchu. „Kde je zbytek?“

„Možná toho víc není.“

„Zmínila nějaký kluky, kteří jí něco provedli.“

„Možná ten příběh rozepsala, ale pak… vždyť víš…“

Neřekne to, ale vím, že myslí tu její nehodu. Lidé jsou ohledně slov tak citliví. Umřela a tím to hasne.

Přesto se mi sevře srdce, a tak se snažím soustředit na podezřelý dopis, abych zaplašila chmury.

Vycítím, že na mě Ídžej upírá zrak. Otočím se k němu, abych mu pohlédla do zamyšlených očí.

„Co je?“

Jeho pohled se obměkčí. „Kenzi, podle mě nahrazuješ zármutek jakousi záhadou, kterou se snažíš vydolovat z tohohle dopisu od nahodilýho fanouška. Třeba si z tebe někdo jenom střílí.“

Jsem sklíčená, tak nereaguju. Místo toho si přetáhnu kapuci přes hlavu, lehnu si na lavičku a dám si práska.

Tyhle chvíle s Ídžejem mám ráda. To, když mi říká Kenzie nebo Kenzi. Právě tehdy vím, že to myslí vážně a je soustředěný. Jízlivko mi začal říkat hned po našem seznámení. Přezdívka mi zůstala. Nevyčítám mu to. Nepatřím k lidem, se kterými se dá snadno dobře vycházet. Táta říká, že v tom jsem po mámě.

„Jaký to je?“ zeptá se Ídžej po chvíli.

„Jaký je co?“

„Ta nová realita, když je tvoje máma mrtvá.“

Pokrčím rameny. Ví, že jsme si s mámou nikdy nebyly blízké. Naše rodina nebyla šťastná, a to právě kvůli ní.

Máma byla: 1) „Mrcha“ podle názoru otcovy části rodiny. 2) „Komplikovaná“ podle názoru mého otce. 3) „Geniální“ podle názoru literární obce. 4) „Královna“ podle názoru jejích příznivců. Se svými skupinami na sociálních sítích trávila každý den celé hodiny. Věnovala podepsané výtisky svých knih různým charitám po celém světě. Na své fanoušky byla milejší než na mě. A rozhodně k nim byla velkorysejší, co se morální podpory týče.

Sice ještě nejsem skvělá spisovatelka, ale snažím se. Psaní zbožňuju. Když jsem se na vysoké rozhodla poslat jedno své dílko do soutěže, máma byla první, kdo ho četl.

Pokrčila rameny. „Máš před sebou ještě dlouhou cestu, drahoušku.“ Pořád ten „drahoušek“. Nesnášela jsem to. Od mámy nepřicházela žádná pomoc, žádné náznaky. Prostě mi povídku vrátila, jako by bylo pod její úroveň, aby mi na ní pomáhala pracovat.

Soutěž jsem vyhrála – tak dík, mami – a oslavila to tím, že jsme se s Ídžejem totálně zbořili. Profesorka Salma, kterou mám na kreativní psaní, říkala, že mě čeká budoucnost.

Od mámy jsem se dočkala jen blahosklonného úsměvu, chladného „gratuluju“, potom na sociální sítě vyvěsila poznámku, jak je na mě pyšná a jak doufá, že ji jednou budu následovat. Důraz dala na slovo „následovat“. Jako bych vždycky měla zůstat druhá.

Aťsi.

Takže… moje máma? Jo, je to komplikovaná, geniálním způsobem talentovaná mrcha s milým vystupováním na veřejnosti. Byla. Měla jsem napsat pochvalnou řeč, se kterou bych zapůsobila na literární obec, jenže já celé dny poté, co se našlo její tělo, nebyla schopná slova. Stále to trvá. Nevím, jak zpracovat skutečnost, že se mi po mámě stýská, nebo jak se vypořádat s náhlým prázdným místem ve svém životě. Přesto si nemyslím, že bych truchlila. A kromě Ídžeje není nikdo, komu bych řekla, že se mi po ní stýská, přestože netruchlím. Není to dobře. Takhle byste o své mámě mluvit neměli.

„Táta se dneska během zádušní mše rafnul s nějakým chlapem,“ říkám Ídžejovi, když mu vracím joint.

„Jako že se poprali?“

„Ne. Jako že se rozhovor vymkne kontrole. Táta mu řekl ‚šmejde‘. A ten chlápek mu řekl ‚Beníku‘.“

Ídžej se zahihňá. „Takhle řekl tvýmu tátovi?“

„Já vím, jasný? Na tý debatě bylo něco divnýho.“

„Něco divnýho je na celý vaší rodině, Jízlivko. Bez urážky.“

Nemýlí se.

Nejhorší je, že mám takový nepříjemný pocit, že na cestě jsou ještě mnohem horší věci. Které mají cosi společného s tím dopisem, co jsem dostala.

PĚT

Hlasité uchechtnutí a zaklení za altánem mě přinutí se posadit.

„Čau, pardon! Pardon! Zdar!“ Štrachá se k nám nějaká opilá dvojice.

Týpek před sebe zvedne dlaně na znamení, že nemá nepřátelské úmysly. Vedle sebe má sexy brunetku v krátkých šatičkách a s pánským sakem přes ramena.

Týpek začichá. „Zdá se, že tu máte ten správnej matroš.“

Bruneta se zahihňá, zavrávorá na vysokých podpatcích a padne do měkké hlíny.

Joint je pryč, tak Ídžejovi naznačuju očima, ať se zvedá.

„Je to tu vaše,“ říkám, když scházím ze schůdků altánu. Ídžej za mnou.

„Kdo se rozdělí, stará se o bližního,“ volá týpek za námi, pak se i se svou holkou unisono rozchechtají. „No tak, lidi. Máte dobrej matroš.“

„Dobrýho matroše určitě vyšňupali až až,“ prohodí Ídžej pod vousy a potichu se uchechtne.

„Všichni tihle lidi vydělávaj mraky peněz,“ říkám zahořkle, když jdeme k domu, „a přesto chtějí dostat něco zadarmo, jakmile se k tomu naskytne příležitost.“

„Jo. Hele, ten barák tvých rodičů je super, ale ne, když je tady všechen ten cirkus,“ říká Ídžej omluvně. „Budu padat.“

„Jo.“

„Jo,“ imituje mě. „Hej, Jízlivko.“

Nepodívám se na něj, ale cítím, jak se mi jeho prsty blíží k obličeji, aby mě štípl do nosu.

Tohle mě irituje. Stačím včas zareagovat a plácnutím mu ruku odpinknu, jenže u toho zakopnu.

Zazubí se na mě. „Budeš v pohodě?“

„Nepotřebuju chůvu, Ídžeji, jestli se ptáš na tohle.“

„Dobrá. Stav se u mě ve městě, jo? Něco podnikneme, objednáme jídlo, zapaříme hry, pokecáme.“

„Stavím se.“

Je mi smutno, už když odchází. Ídžej je můj nejlepší kámoš. Na nikom jiném mi vlastně ani nezáleží. Říká, že jsem jako moje máma – poustevnice, samotářka, někdy divná.

Samozřejmě že se jenom naparuje.

Je jen o pár let starší než já. Seznámili jsme se na nějaké párty, když jsem byla na univerzitě v prváku. Tehdy jsem se pořád snažila zapadnout mezi ostatní. Ídžej byl exot. Já rebelka. Ani jeden z nás nebyl v žádném ohledu oblíbený. Padli jsme si do noty. Pomohl mi založit on-line platformu pro psaní a hned se z nás stali nejlepší přátelé.

To už měl vlastní bydlení, o dost větší než to moje, kde jsme spolu trávili čas, než jsem si sehnala tu garsonku.

Ídžejovi rodiče jsou vědci, kteří se před několika lety přestěhovali na západní pobřeží USA. Často je navštěvuje, ale od našeho seznámení byl i častým účastníkem prázdninových rodinných večeří u nás doma. Říkat těmto setkáním „rodinné večeře“ je přehnané vzhledem k tomu, že na těchto událostech bývají desítky hostů. Obvykle tam nechybí mámin aktuální chráněnec, pár profesionálů z oboru literatury a samozřejmě její agentka Laima Rothová, kterou nemůžu vystát.

I když si oba vážíme osobního prostoru, Ídžej se stal součástí on-line komunity programátorů, kteří dělají nejrůznější zakázky v oblasti kybernetické bezpečnosti a kódování. Zatímco já stále usilovně píšu na on-line platformách za pár drobných, on se účastní nejrůznějších konferencí a kongresů po celé zemi a vydělává slušné peníze.

Překvapuje mě, že mě coby kamarádku neodkopnul. Ale to on by neudělal. Módní vlny přicházejí a odcházejí, přátelé zůstávají. Ídžej je fajn člověk.

Když se jeho Dodge Charger rychle vzdaluje od domu a já pozoruju zadní světla mizet ve tmě, pociťuju zklamání. Bývám ráda sama. Ledaže by mi společnost dělal Ídžej. Ale v poslední době spolu trávíme čím dál méně času. On občas vyrazí na rande, zatímco v mém seznamování zůstává příliš prostoru pro tužby.

Vracím se do domu, který je teď tichý. Tišší, přesněji řečeno. Většina hostů se přesunula ven k bazénu. Z kulečníkové herny dole slyším skupinku tátových přátel.

Laima, která je pěkně zřízená, si v obývacím pokoji povídá s nějakou mužskou vycházející literární hvězdou, která byla zřejmě máminým chráněncem, stejně jako mnoho dalších před ním. Jistě, možná že talent má, ale to není důvod, proč Laimina ruka spočívá na jeho stehně, a taky hrozí, že mu Laima každou chvíli vylije víno ze sklenice na kalhoty, protože se nesoustředí a naklání se k němu s těmi svými trojkami nebo šestkami, v tomhle se nevyznám. Nezdá se, že by z toho byl moc nadšený. Už jen proto, že mu je sotva víc než mně, zatímco Laima je dost stará na to, aby byla jeho babičkou.

Jdu do kuchyně a rozhlížím se po úhledně vyrovnaných láhvích alkoholu, které tu zbyly po úklidu cateringové firmy. Kdyby se Ídžej zdržel déle, mohli jsme si dát pár panáků. I když já moc nepiju a rozhodně ne sama – to bych se vydala cestou, po které jde táta. Pokud je pravda to, co jsem četla v dopise, pak tátovo holdování alkoholu začalo zhruba v mém věku. Děkuju, nechci.

„Stejně jako tvoje máma,“ říká často.

Když si budu držet palce, zmínek o mámě ubude, a já se případně nenechám vytočit.

Kráčím s táckem v ruce ke schodišti.

„Je mrtvá.“

„O čem?“