SOUŘADNICE VEGY

Copyright © Pavlína Křivánková, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5967-2

1.

Na zelené louce tančily víly v bílém. Pomalu kroužily v rytmu hudby. Bosýma nohama se měkce dotýkaly trávy. Jedna z tanečnic vyšvihla levou nohu do výšky – jako by se chtěla vznést.

Smály se a v bocích se vlnily přesně tak, jak to ženy dělají, když vědí, že se na ně někdo dívá. Načechrávaly si šaty, pohazovaly hlavami.

Vypadaly jako sekta. Nebo nevěsty opuštěné před oltářem.

Vítr rozhýbal koruny starých lip. Slunce pálilo. Vzduch byl těžký. Všechno vonělo a vypadalo až moc dokonale.

Petr si promnul oči. Hlava mu třeštila. Krev pulzovala ve spáncích. Nedávalo to smysl. Stejně jako všechno ostatní. A přitom mu ten nápad zprvu přišel zajímavý. Rozloučení se synem. Netradiční. Místo tmavé místnosti plné potlačovaného pláče – rozkvetlá louka.

Manželka Alena nechala před několika dny ležet v kuchyni na stole barevně natištěnou pozvánku. Stálo tam: Po špičkách jsi vstoupil do našeho světa, jen na chvíli jsi zůstal…

Pod datem a místem konání bylo rukou připsáno:

Jestli chceš, přijď.

„Jestli chceš,“ zopakoval tiše.

Bylo mu jasné, co tím Alena chtěla říct.

Petrova matka Barbora nad nezvyklým rozloučením pohoršeně kroutila hlavou. Prý co je to za blbost. Jenže když chtěl Tondovi domluvit s farářem pohřeb a zádušní mši, postavila se Alena proti.

„Ani náhodou,“ sykla nenávistně. „Nikdy nedopustím, aby se s mým Toníčkem přišel rozloučit jediný kostelnický buran.“

Samozřejmě narážela hlavně na Petrovy rodiče a jejich konzistentní přístup k faře jako hlavní veličině života v rodné vesnici.

Nezbylo než doufat, že Barbora bude rozumná, šoupne protentokrát pánaboha někam do futrálu a přistoupí na myšlenku, že ne každý potřebuje pověsit svá trápení na kříž. Kroutila se, vykřikovala věty jako „kdo to kdy viděl“ a „co si lidi pomyslí“, ale nakonec si oblékla černé šaty z pevné látky a natupírovala šedivé vlasy nad čelem pěkně do vysoka.

Petr ji vyzvedl brzy odpoledne na autobusovém nádraží a společně odjeli na místo setkání. Zaparkovali auto na kraji polní cesty a zamířili k nedaleké skupině lidí.

„Co je to za šaškárnu,“ ucedila Barbora, když se snažila vyklepat hlínu z bot. „Měl mít pohřeb v kostele, a ne někde na poli.“

Petr zatínal zuby, až ho bolela čelist. Matka opět nezklama-la. Jak jinak. Nejraději by ji odvezl na nádraží a poslal prvním autobusem zpátky domů. Tam ať si sedne do kostelní lavice a modlí se za Tondu. Ale mlčel. Jako vždycky.

Když se na ni znovu podíval, měla zpátky svůj typický vý-raz. Neúprosně si ho změřila pohledem. Pak vymrštila ruku, a než stihl uhnout, upravila mu límeček.

„Kdybys aspoň nevypadal jako trhan,“ zamumlala.

Pocítil k ní na vteřinu takovou nenávist, až se lekl. Na jazyku ho svrběla slova jako „nech toho!“ nebo dokonce „neser mě!“. Od neurvalého chování ho zachránil pohled na tančící vílu. Štíhlá žena, oblečená v bílém, prováděla své kreace kou-sek od hlavní skupinky.

Najednou měl pocit, že se ocitl v neznámém paralelním světě, kde jsou mladé a něžné víly běžným artiklem a rády tančí v průsvitných šatech mezi stromy za městem. Byl tak fascinovaný křehkou krásou okamžiku, že úplně zapomněl na remcající máti.

Tanečnice opsala pažemi ve vzduchu velký kruh a dlaně spojila před tělem. Každý pohyb byl ladný, dokonale řízený a koordinovaný.

Petrovi zacukalo v koutcích.

Jeho syn nikdy nic neovládal.

Lidé na louce se loučili s chlapečkem, jehož tělo bylo od prvopočátku mimo kontrolu. Nepoužitelné. Vadné. Slepé zornice těkaly nahodile zleva doprava, drobné záchvěvy pěstiček znamenaly většinou další epileptický záchvat.

Petr nikdy přesně nevěděl, co Tonda vnímal. Měl rád Aleniny doteky. Taky pár veselých písniček. Ale co ještě? Ticho? Smích?

Těžko říct. Teď už je to stejně jedno.

Vybavil si synovu hlavu plnou bohatých tmavě hnědých kudrlin.

Když ho před dvěma měsíci Alena naposledy sevřela v náručí, měl chlapec vlasy až po ramena. Petr je mechanicky uhladil. Necítil nic. Věděl, že by měl. Chtěl plakat, chtěl je obejmout. Ale stál tam jako přikovaný a doufal, že všechno brzy skončí.

Žena položila Toníka zpět na postel, políbila ho na čelo a něco zašeptala.

Domů z nemocnice jeli mlčky. Oba vypadali poklidně, jako by se vraceli z nějaké návštěvy nebo výletu. Auto předlo na ztemnělé vozovce osvícené jen kužely předních světel. Nad zvlněným horizontem se třepotala bledá záře nedalekého města.

Alena civěla bez hnutí před sebe. Ztuhla, když jí Petr položil dlaň na koleno. Chtěl říct něco konejšivého, ale netroufl si.

Myslel na to, co bude dál, až společně vejdou do domu, kde už nic nebude stejné jako dřív.

Posledních pět let byla Aleninou hlavní náplní péče o syna. Petr si dokázal dělat radosti bokem, ale ona byla držák. Ani když jim doktoři oznámili, že Tonda je postižený, nezakolísala. Jen Petr měl dojem, že padá do prázdna.

„Zastav!“ řekla najednou.

„Za chvilku jsme doma.“

„Zastav!“ zopakovala tónem, který nepřipouštěl námitek.

Zajel ke krajnici a vypnul motor.

Vystoupila, obešla auto a otevřela dveře za řidičem.

Otočil se dozadu a pozoroval ji, jak v pár přesně promyšlených a klidných krocích odpoutala těžkou Toníkovu sedačku.

Vytáhla ji ven a přitiskla k tělu, jako by v ní pořád něco bylo.

Pak už Petr slyšel jen kroky vzdalující se na druhou stranu cesty a tupý náraz. Ani se nepohnul. Všechno na vteřinu ztichlo. Jen ten zvuk mu pořád vibroval v hlavě.

Beze slova nasedla, opět složila dlaně do klína a upřela pohled na čelní sklo.

Ještě tu noc začala likvidovat věci po synkovi. Oblečení vyházela ze skříní na koberec. Rozhazovala rukama a pobíhala po místnosti, jako by tomu všemu chtěla utéct.

„Alenko,“ řekl Petr.

Ani se na něj nepodívala.

Přistoupil k ní, ale obešla ho. Chytil ji za zápěstí.

„Pusť mě!“ řekla prudce.

„Věděli jsme, že to přijde.“

Odstrčila ho od sebe. V očích měla únavu. Jako by za několik posledních hodin zestárla o desítky let. Petr nebyl schopen odhadnout, co se chystá udělat. Klidně by mu mohla dát pár facek, nebo se sesypat.

„Jsi hajzl,“ procedila místo toho znechuceně.

„Co to říkáš?“

„Teď už ti nic nebrání, že?“ dodala jízlivě.

Neví, co říká, omlouval ji v duchu, ale stejně měl pocit, jako by ho nachytala při něčem zakázaném.

„Styděl ses za něj. Za slepého bezmocného chudáčka.“

„Měl jsem ho rád,“ ohradil se dotčeně.

„Hovno!“ vyštěkla a utřela si mokré tváře. „Sotva jsi na něj promluvil. Když plakal, šel jsi pryč. Když se dusil, nevěděls, co s tím. Když umíral…“

Zarazila se. Mlčela.

„Nemůžeš říct, že jsi ho měl rád.“

Podívala se mu přímo do očí.

„Nemůžeš.“

Nevěděl, co odpovědět. Mlčky ji pozoroval. Nejdříve věci do plastových pytlů jen házela. Pak zpomalila. Brala každý další kousek do ruky a dojatě se s ním loučila.

Do rána zlikvidovala skoro celý Tondův pokojík. Zbyla jen polohovací postel na kolečkách jako vzpomínka na krátký synkův život.

Uzavřela se do ticha. Těžkého agresivního mlčení, které mířilo prstem na Petra.

Teď, sotva pár měsíců po Toníkově smrti, tančila. Zavřené oči, rozevláté paže, úsměv na rtech. Jako by bolest byla úplně pryč. Jako by se vyloupla z útrpného kokonu a toužila všem ukázat svoji novou podobu. Vypadala svobodně. A on? Stál tam v těžkém těle, s prázdnou hlavou.

Do vzduchu začaly vylétávat pestrobarevné lampiony. Ještě než každý z přítomných vypustil ten svůj, napsal na něj černou fixou tajné přání. Pak zapálil knot a počkal, až se lampion naplní horkým vzduchem.

K Petrovi přiběhla mladá dívka a jeden mu podávala. Poznal v ní vílu, která předtím tak ladně tančila. Byla krásná a roztomile se červenala.

„Třeba to fakt funguje,“ pípla nesměle.

Petr se na ni chvilku díval. Pak vzal lampion a potěžkal ho v ruce. Papír byl tenký, skoro průsvitný.

Sledoval, jak ostatní vypouštějí k nebi svá přání. Připadal si jako někdo, kdo stojí za sklem. Jako by se ho to vůbec netýkalo.

Měl by něco chtít. Ale co?

Světový mír? Jídlo pro všechny hladovějící? Zdravého syna?

Fix se dotkl papíru. Vzduch byl lepkavý a těžký. Horko se sráželo na zátylku.

Podal lampion zpátky dívce.

„Dej ho někomu jinému.“

Nevěřil na zázraky. Už dlouho ne.

V zádech cítil pohled. Otočil se. Hleděla přímo na něj. Vyčesané vlasy odhalovaly křehká ramena a útlý krk. Zdálky a se sluneční aurou kolem těla vypadala jeho manželka jako jedna z těch nadpozemských tančících stvoření, pak ho ale strohým posunkem přivolala k sobě.

„Proč jsi ji přivedl?“ zeptala se a ukázala prstem na Barboru.

Máti stála stranou a tvářila se bezradně. Dvě mladé dívky jí právě s úsměvem nabízely občerstvení, ale ona tak divoce kroutila hlavou, až natupírovaná ofina povolila tvar. Petrovi se sevřelo srdce, když viděl, jak hustý kokrhel šedých vlasů kopíruje pohyby neposedné hlavy. Všechna předchozí bodnutí byla rázem odpuštěna. Tolik si přál, aby splynula s davem. Uvolnila se, začala tancovat, ale hlavně aby usměrnila tu nemožnou ozdobu nad čelem.

„Chtěla se s Toníkem taky rozloučit,“ řekl.

Aleně přeběhl po čele stín podráždění.

„Ta pozvánka byla jen pro tebe.“

„To jsem nevěděl.“

„Ty toho nevíš,“ ušklíbla se.

Neodpověděl. Jen několikrát kývl.

„Přestaň!“ štěkla.

Ostatní se bavili, smáli, tančili. Nad loukou se vznášely lampiony.

„Jsi zbabělec,“ řekla klidně.

Petr sevřel rty.

„Nedokážeš jí říct ne. Nikdy jsi to nedokázal. Proto jsi ji přivedl. Ne proto, že by ti na něm záleželo.“

Petr cítil, jak mu ztuhly prsty.

To není pravda, chtělo se mu zařvat, ale jen se zadíval do trávy.

„Nechme to být,“ hlesl. „Teď se to nehodí.“

„Nehodí?“ zopakovala nevěřícně. A pak už nešeptala. „A kdy se to bude hodit?“

Pokrčil rameny.

„Ty nevíš,“ mávla rukou. „Ale já jo. Nikdy. Tobě se to totiž nehodí nikdy.“

Skvělé. Měl to udělat po svém. Vykašlat se na Alenin venkovní tyátr a raději zapálit synkovi svíčku v kostele. Ale teď už nezbylo než vydržet až do konce.

Zůstal stát. Hlavu skloněnou, ruce volně podél těla. Čekal. Přijde facka? Nebo pláč?

Cokoli by udělala, nechal by ji. Už dávno se přestal bránit.

„Počkám tě u auta,“ řekla Barbora tiše. Nervózně přešlápla a rozhlédla se kolem. Nikdo si jí nevšímal.

Chtěl ji následovat, ale koutkem oka zachytil manželčin pohled. Uvědomil si, že jedno přání přece jen má. Chtěl by se jí dotknout. Na okamžik cítit tlukot jejího srdce. Položit dlaň pod krční jamku a s prsty rozevřenými doširoka přejet směrem dolů. Bylo by to tak snadné.

Vztáhl ruku, ale byla rychlejší. Vystřelila paži směrem k němu a netečně ho pleskla do ramene.

„Běž pryč,“ řekla.

2

Liják bušil do střech, těžké kapky tříštily vodu v kalužích. Vítr zvedal odpadky ze země a smýkal jimi po asfaltu.

Chvíli bylo ticho – podivně hluboké, jako když svět na vteřinu přestane dýchat. Pak prásk! Déšť narazil do oken takovou silou, jako by na ně někdo hodil hrst štěrku.

Magda sebou na pohovce trhla. Otevřela oči, ale hned je zase zavřela. Viděla tělo vznášet se v těžké mase vody oceánu. Ruce mělo roztažené, obličej skrytý ve tmě. Světlo prořezávalo hladinu a kreslilo na kůži stíny.

Najednou zahlédla kousek tváře. Pak se z temnoty vynořil mrtvolný pohled. Nehybné, vyhaslé oči hleděly přímo na ni.

Zalapala po dechu. Prudce se posadila, ale ten divný pocit ne a ne zmizet.

Z vedlejší místnosti k ní doléhalo chrápání. Vstala, v kuchyni se hltavě napila vody a nahlédla do ložnice.

Růža, rozvalená přes širokou postel, řezala jako chlap. Déšť i vítr ustaly. Po okně na protější straně pokoje steklo několik posledních kapek.

Na zdejší podnebí si Magda nedokázala zvyknout. Vlezlý vítr od Atlantiku si lehkomyslně pohrával s oblohou. Ocelově šedá mračna visela nad městem vytrvale a neoblomně, jako by už nikdy nemělo zasvítit slunce, a pak z ničeho nic vtrhlo pár ostrých paprsků skrz neviditelnou skulinu a zalilo ulice oslepující září.

Stýskalo se jí po babím létě nebo po těch několika málo dnech na pomezí zimy, kdy karpatské louky už byly cítit jarem, zatímco dole ve vesnici ještě všechno spalo.

V Růžině ložnici se rozdrnčel budík. Bylo půl šesté. Přesně v sedm začínala ve Village Hotelu v nově postavené čtvrti směna. Tam se před třemi lety Polka Růža seznámila s Češkou Magdou a za stovky hodin strávených při úklidech pokojů a chystání snídaní pro hosty si vytvořily vlastní řeč. Mluvily spolu směsicí polštiny a češtiny zřídka prokládanou anglickými slovíčky. Hlavně kvůli Růže, která se jazyk odmítala naučit.

„Dla čego?“ pokrčila rameny a potáhla si mocně z cigarety. „Rozumiem všitko.“

Byla to zvláštní osoba. Hlas měla hrubý jako kartáč. Husté tmavé vlasy rámovaly úzký obličej. A pak to obočí. Dvě uhlově černé čáry. Příliš přesné, příliš výrazné. Magda se vždycky chtěla přesvědčit, jestli jsou skutečné, ale až včera pozdě večer dostala šanci.

To když ji Růža bez jediné námitky vpustila ošklivě zmlácenou do svého bytu, pak v malé koupelně posadila na okraj vany a začala ošetřovat tržnou ránu nad vnějším koutkem pravého oka.

Ze vzdálenosti několika centimetrů se silná linka proměni-la v soustavu nepravidelně rostlých tuhých chlupů. Nad kořenem nosu ochlupení prořídlo a Magdu na jazyku zasvrběla otázka, proč si je nevytrhá nebo nějak neupraví.

„Taki zmrd, Magdička!“ zavrčela Růža a přitlačila na ránu tak prudce, až Magdě vyhrkly slzy.

„Mógl tě zabiť.“ Zavrtěla hlavou. Jemně scvakla roztržené kousky kůže k sobě a přelepila. Měla teplé ruce a nevtíravě voněla.

„Stejně mě zabije,“ zašeptala Magda.

„Ale guvno,“ odsekla Růža, „něvročiš do něgo. Ostaněš tutaj.“ Semkla těžké obočí a u kořene nosu se jí objevila vráska. Pečlivě si umyla prsty od krve. Pak se znovu sehnula k Magdě a sáhla na tepající ránu.

„O. k., gud?“ zeptala se.

Magda nejistě kývla hlavou, i když dobře věděla, že nic není oukej ani gud.

Ani teď na začátku nového dne necítila úlevu. Rozsvítila v koupelně a podívala se do zrcadla. Tušila, že ten pohled nebude hezký, ale tohle nečekala. Otok pokrýval skoro celou půlku obličeje. Z oka zbyla jen tenká škvíra. Na spodním rtu měla malou krvavou ranku. Vlasy nad čelem byly lepkavé od krve.

Nahnula se nad umyvadlo. Prohrábla slepené prameny a pustila na ně vodu.

Myslela na Marka a na to, jaký to musel být pocit, když mu pánev cinkla zezadu do lebky. Přehrávala si ten moment pořád dokola a nepříjemně ji přitom pálily tváře. Měla ho praštit ne jednou, ale několikrát. Bušit do něj, až by zůstal ležet na zemi bezvládně jako pytel sraček.

Pozorovala, jak se vymývá krev z vlasů. Nakonec zůstalo v umyvadle jen několik přichycených kousků sraženiny. Seškrábla je nehtem a spláchla do kanálku. Před zrcadlem sklonila hlavu. Neměla odvahu znovu se na sebe podívat.

Byla to i její vina. Nebo si to alespoň myslela. Na hru musí být vždycky minimálně dva.

Žila s Markem v jeho bytě už tolik let. Každou ránu přijímala jako daň. Každé ponížení jako trest. Bála se, ale zároveň někde hluboko uvnitř cítila zvláštní nepopsatelné uspokojení. Další odpustek tenký jako hedvábný papír položila na hromádku těch předešlých.

Nikdy netušila, s jakou se Mark probudí nebo vrátí z práce. Co ho včera v podvečer rozlítilo, se mohla jen domnívat. Možná nějaká věta vnímaná pokroucenou optikou jako drzost, nebo prach na květinové listele v koupelně, který se právě chystala utřít.

Udeřil ji nečekaně hřbetem ruky, až ztratila rovnováhu a dopadla tvrdě na kachličky. Pažemi si chránila hlavu, jenže silné ruce ji chytily za vlasy a vytáhly nahoru.

Známá atmosféra strachu a neovladatelného vzteku se vetřela do prostoru a roztáhla křídla jako černý anděl. V takových chvílích se z ní stávala hadrová panenka. Oči zavřené, tělo měkké, hlava prázdná. Čekala, až to skončí.

Tentokrát ji Mark převezl. Místo další rány ucítila pohlazení.

V pravém uchu slyšela ozvěnu a na jazyku ucítila kovovou chuť krve. Mark prsty obkroužil tvář a přes krk se dostal až k výstřihu.

Ústa se Magdě zaplnila slinami. To není možné, říkala si. Jenže vzápětí si uvědomila, že s Markem je možné úplně všechno. Otevřela oči.

Pohledem začínal milostnou předehru a Magda zalitovala, že po první ráně neupadla do bezvědomí.

Něco bylo ale trochu jinak, protože tentokrát jí neporučil, ať si sundá kalhotky, vyhrne sukni a otočí se k němu zády. Hřbetem ruky pohladil čelist. Zamířil přes ušní lalůček naho-ru až ke spánku. Pozdě si všimla proměny výrazu v jeho tváři, když běh myšlenky opět změnil směr. V nevypočitatelné mysli to cvaklo a z očí se staly vzteklé štěrbiny.

Jejím tělem projela ostrá bolest. Zavyla, vyběhla z koupelny, chvilku zmateně tápala, pak se s hlasitým vzlykáním sesunula v kuchyni na zem.

Mark držel mezi ukazováčkem a palcem malý kroužek piercingu a v očích měl triumfální výraz lovce, kterému se právě podařilo schvátit štvané zvíře.

„Kdybys nebyla taková špína…,“ usmál se. Mezi zuby mu uvízl kus koláče. Prstem vyšťourával zbytky jídla ze stoliček. „Nikdy by se nic podobného nestalo. Understand!“

Ležela schoulená a rukou si držela krvácející obočí. Šedivé chomáče prachu pod kuchyňskou linkou připomínaly hutné chuchvalce mraků na obloze. Takové visívaly nad Lopeníkem. Hlavně za sychravých podzimních rán.

Otevřela oči a uviděla dva žilnaté nárty. Jeden dobře mířený kopanec do brady by ji mohl uspat na dlouhé minuty nebo taky navždy. Nebála se, jen už to chtěla mít za sebou.

Nejprve ucítila na rameni teplý bod, který se pomalu rozléval po paži a krku, teprve potom zaslechla nezaměnitelný zvuk. Malé nažloutlé kapky se odrážely od jejího těla a dopadly na podlahu.

Zachrchlal, upravil si trenky a hodil po ní utěrku.

„Utři to,“ syknul a sedl si ke stolu. Na talířku zbylo ještě několik kousků jablečného koláče.

Aspoň něco mají doma spravedlivě rozdělené – on dělá bordel, ona ho uklízí.

Zdravým okem sledovala, jak přimáčkl dva k sobě a nacpal si je do pusy. Převaloval hroudu jídla ze strany na stranu a přejížděl prstem po displeji mobilu.

Přála si zůstat navěky spojená s chladnou zemí, prorůst do zašlého kuchyňského linolea, pomalu ztrácet vědomí a nakonec se propadnout do temnoty.

S námahou vstala a papírovou utěrkou setřela krev z obličeje a rukou. V okně zachytila svůj odraz. Rozcuchané tmavé vlasy trčely divoce do stran. Pár pramenů přilepených ke krvavým skvrnám na čele vytvořilo tvrdou lepkavou hmotu.

Pustila vodu a začala umývat nádobí.

„To je dost!“ štěknul Mark a narval si další dva trojúhelníky koláče do pusy.

V tu chvíli převzala vládu nad situací v kuchyni úplně jiná Magda. Jako by oddělila tu bázlivou z hmotného těla a posadila ji na místo diváků.

Teď ti ukážu, jak se to dělá.

Vytřela pánev do sucha. V hrudi se jí rozlila podivná vlna. Nebyl to strach ani hněv. Byla to jistota. Sevřela rukojeť tak pevně, až jí zbělaly klouby. Neslyšně se přemístila za Markova záda.

Zaujat mobilem si ničeho nevšiml. Sanice mu stále běhala jako dobře namazaný stroj.

A pak – bez přemýšlení, bez kontroly – udeřila. Tupým gongem začalo další dějství: nejdřív šok, pak zuřivost, rozžvýkaná hmota na stole a roztřesená čelist.

Když se Magdě zastavila několik centimetrů před očima pěst s pečetním prstenem na malíku, pochopila. Měla víc přitlačit. Protože teď se nejenže nevyhne ocejchování, ale možná nedožije dne.

Hlavou jí projela vidina, jak se nablýskané zlato s vyraženým černým erbem vtiskuje do její lícní kosti a pak ji Mark, označkovanou jako krávu, sprovodí z tohoto světa.

Místo kobercového náletu uslyšela hlasitý náraz. Bezvládné tělo se rozprostřelo u jejích nohou jako předložka.

Strnula hrůzou. Vzduch v místnosti ztěžkl. Na kůži ucítila horký letní den a do nosu jí vběhla pronikavá vůně přezrálých ostružin.

Polkla, ale sucho v krku neustupovalo. Slzy se jí začaly tlačit do očí a zároveň se v ní probouzela nezkrotná chuť na cokoli ostřejšího. Něco, co by ten chaos zatlačilo na chvíli do kouta.

Otevřela lednici, vytáhla lahev vodky a mohutně si přihnula. Příjemné, těžké teplo jí vklouzlo do žaludku. Ještě tak dva pořádné loky a bude schopná myslet normálně.

V tom okamžiku uslyšela kovový zvuk. Připomínal zavrzání nenamazaných pantů.

Ztuhla.

Mark neležel. Klečel a ohmatával si místo, kam ho Magda udeřila. Potom zvedl hlavu. Měl zakalený pohled. Soustředěně přivíral víčka. Vyčkával jako šelma, která si vychutnává okamžik těsně před skokem.

Magdě se stáhl žaludek. Teď hned se prober! peskovala se v duchu.

Kolikrát už ji napadlo, že smrt je lepší než život? Kolikrát si představovala, že se jen propadne do ticha? Ale teď, když Mark zabodl prsty do podlahy, když nenávistně vycenil zuby, něco se v ní hnulo.

Adrenalin se jí prohnal tělem, napnul svaly a rozpumpoval srdce. Každá vlásečnice nesla stejný příkaz – uteč, uteč, uteč!

Pomalu otočila hlavu k východu z kuchyně. Klíč od dveří byl z venkovní strany. Nečekala na nic. Dvěma mohutnými skoky se ocitla na chodbě. Natáhla se po klice, strhla dveře k sobě a zabouchla je dřív, než Mark stačil vstát. Otočila klíčem.

Západka zacvakla.

Ucouvla až ke zdi. Rány do dveří otřásaly celým bytem. Ale ona vnímala jen svůj dech. Hluboký a těžký.

Pak už jen vodu. Klidnou a nekonečnou.

Tělo se vznášelo pod hladinou. Ruce roztažené, prsty nehybné.

3

Od řeky proudil vlezlý chlad. Nad korytem se vznášel hustý pás mlhy. Křivolaký horizont karpatských kopců se zabarvil do ruda. Někde za ním slunko šplhalo na oblohu.

Brodské náměstí se pomalu probouzelo. Osvětlené hodiny na věži barokního kostela ukazovaly za pět minut pět.

Ina by přísahala, že když projížděla kolem těžkých zdí dominanty, zaslechla, jak velká ručička škrtla po ciferníku.

Zatlačila patou do pedálu kola, co to šlo, a v duchu si zanadávala, že už je to tento měsíc podruhé, co zaspala. Starý bicykl na kočičích hlavách drnčel jako hromádka plechu. Blatníky poskakovaly a hlasité vrzání rezavých pér pod koženým sedátkem se neslo uličkami jako ozvěna.

Svítící logo supermarketu se vylouplo ze zatáčky znenadání.

„Znamení osudu a světlo našich dní,“ ušklíbla se ironicky a jednou rukou přitáhla lehkou mikinu ke krku.

Vstávání v tak nekřesťanskou, ještě noční hodinu sice nesnášela, ale ranní směny měla ráda. Klid ve velkém prostoru byl skoro až posvátný. V prázdných uličkách mezi regály se často pozastavovala nad tím, za co všechno lidé vyhazují prachy. Tlačí před sebou vozíky plné blbostí a neohroženě míří ke svítícím kasám. Tam vyskládají své poklesky na nekonečný pás a na displeji se jim ukáže výše odpustku.

Amen.

Kolo zaparkovala do malé boudy u zadní rampy, v šatně na sebe hodila povinný mundúr, vlasy stáhla do culíku.

Dnes dostala na starost oddělení ovoce a zeleniny. Začínala akce na nektarinky. Vozíkem umně vmanévrovala paletu s přepravkami mezi regály. Vyhodila nahnilé hrušky a rajčata, doplnila brambory, česnek a cibuli. Zkontrolovala cenovky.

Pak si vyzvedla box s penězi. Jako pokladní číslo jedna bude sedět za kasou až do konce směny. Nárok měla na dvě pauzy: svačinu a oběd. V poledne už pípání skeneru nebude ani vnímat.

Minutu před sedmou se kolem protáhla vedoucí směny Marika. Mrkla na Inu a významně ukázala bradou ke dveřím.

„Tak jdeme na to!“ zahalekala, odemkla prodejnu a pozdravila první zákazníky

Ina měla ráda, když všechno pěkně odsýpalo, lidé korzovali uličkami, házeli do vozíků těstoviny, pečivo, ovoce, zeleninu, maso, sýry, jogurty, mléko, šampon, tyčinky do uší, žrádlo pro psa.

„Taková drahota,“ dívali se na Inu vyčítavě. Na pásu se kromě jiného vezly dva balíčky chipsů, dvoulitrová kofola, šest plechovek Kozla v akci a tuzemák.

Na řadu se dostala starší na krátko ostříhaná paní s pichlavýma očima. Vyskládala nákup a přejela vozíkem k odkládacímu prostoru. Vytáhla z kabelky peněženku a strčila si ji pod paži.

Krabicové mléko, instantní nudlová polévka, proteinový nápoj, hermelínový salát.

Žena ostřížím zrakem pozorovala naskakující ceny na displeji.

„Ale slečno, toto máte ve slevě!“ ohradila se skřehotavým hlasem a mávla Ině plastovou lahvičkou před nosem.

„Tento ne, omylem jste si asi vzala zboží z vedlejší krabice. Ve slevě je syrovátkový nápoj, tohle je proteinový,“ řekla Ina a s úsměvem podala ženě účtenku.

„Já se nepletu!“ vyštěkla zákaznice. „Máte to špatně označené!“ trvala důrazně na svém.

„Označené je to dobře, jen jste sáhla vedle.“

Zákaznice natáhla krk směrem dopředu a zase zpátky. Připomínala slepici, která s vytřeštěnými bulvami popochází po dvorku a hledá, do čeho by zatnula zobák.

„Taková drzost!“ vyštěkla babka a mrskla lahví. Plast narazil na okraj odkládací části pokladny a dopadl na podlahu. Nažloutlý obsah se s tichým mlasknutím rozprskl po kachličkách.

Ženská uskočila a ukázala prstem na cákance: „A eště si gramlavá.“

Vzrušené zašumění projelo řadou zákazníků. Někteří se usmáli. Jiní se tvářili netečně.

Klid, chlácholila se Ina v duchu. Přece se nebude vzrušovat kvůli nějaké krávě. Z posledních sil se podívala na ženu a úplně klidně pronesla: „Sto padesát korun.“

Ženská přiložila kartu k terminálu. Počkala až vyjede opravená účtenka. Pak se naklonila k Ině.

„Takové jako ty znám. Všechno vám projde,“ řekla tiše a odešla.

Ina se dívala na rozprsklý nápoj na podlaze. Dneska mi to prošlo. Fajn. Tak ještě přežít několik dalších důchodců, uklidit, vyprat, pokořit flašku vína. A možná mi to projde i zítra. A možná i pozítří.

Zvedla oči ke skleněným dveřím. Zákaznice stála venku, vytáhla z kabelky mobil, zaklonila hlavu a potáhla z cigarety. Pak se hlasitě rozesmála.

„Zavři si a běž to uklidit!“ křikla Marika a sedla si k vedlejší pokladně.

Ina polkla slzy. Ten pocit znala až moc dobře. Třeba když pozorovala mužská záda u sebe v předsíni. Pak za nimi klaply dveře a bylo ticho.

Nebo doma u rodičů. Matka ukřivděná. Otec, kterému je všechno fuk. Ona mezi nimi jako figurka.

Skoč. Podej. Ukliď to.

Pocit naprosté zbytečnosti se k ní tiskl jako vášnivý milenec. Čisticím strojem pucovala zamazanou podlahu. Vytřela taky prostor mezi regály se zeleninou a ovocem.

Vždyť to není tak složité. Stačí všechno setřít, vypucovat a tvářit se vesele.

Fake it and maybe you make it.

Smířenou náladu si udržela až do konce směny a potom i dál při cestě k rodičům. Usilovně šlapala na kole sedm kilometrů mírně do kopce a těkavou mysl vracela zpět k šedivému asfaltu, zpěvu ptáků a zeleným kopcům.

Vystoupala až do sedla nad rodnou vesnicí a zálibně pohlédla dolů. Zářivá venkovská idyla. Roztomilé domečky, namačkané jeden na druhý, táhnoucí se až za oblouk kopce směrem ke státní hranici.

Dusno, kal a špína zůstaly skryté pod barevnými střechami. Ve vlhkých koutech zahrad. Za krajkovými záclonami blyštivých oken.

Jak sjížděla dolů, selanka ztrácela na dokonalosti. Ozýval se řev cirkulárek, sekaček, štěkot psů a ječení děcek. Jarin seděl v kolečkovém křesle před hospodou. Poloprázdný půllitr piva si přidržoval na klíně. V očích měl takovou prázdnotu, až Inu louplo u srdce.

Raději se otočila k hrdé stavbě gotického kostela, která se vypínala nad vsí. Pak minula obecní úřad, prodejnu potravin a zahnula doleva, do úzké ulice lemované stejnými jednopatrovými baráčky se sedlovou střechou a oknem ve vikýři.

Zastavila u jedné z plechových branek. Kolo nechala na trávníku před domem, vyběhla tři schody k hlavním dveřím, zaťukala a vzala za kliku. Na chodbě ji praštila do nosu pronikavá vůně pečeného masa.

Skopla tenisky. Zabořila chodidla do jedněch z kostkovaných pantoflí, které se válely na podlaze. Nahlédla do kuchy-ně, pootevřela troubu a zvedla pokličky od hrnců na sporáku.

Že ji to baví, pomyslela si, je čtvrtek odpoledne a tady se podává vepřová se zelím a knedlík.

„Inuš!“ ozvalo se z chodby. „Jsi to ty?“ Zpoza rohu vykoukla matčina hlava. „Pojď, něco ti ukážu.“ Kývla bradou do patra.

Staré dřevěné schody zavrzaly pod dvěma páry nohou. Matka se na horní podestě zastavila a několikrát mohutně vydechla.

Je čím dál silnější, napadlo Inu. Zabodla oči do naducaných lýtek, oteklých kotníků a nezvykle drobných chodidel s pečlivě upravenými rudými nehty. Pořád jen vykládá o tom, jak je tlustá, jak musí zhubnout, a zase znovu vaří každý den teplé jídlo pro sebe, pro otce a pro kohokoli, kdo se namane. Pravidelně a s chutí k němu zasedá a pak pod tíhou výčitek slibuje, že hned od zítřka všechno změní. Do druhého dne její elán splaskne jako děravý balonek. Ráno uchlácholí tělo a mysl rohlíkem s tlustou vrstvou másla a marmelády. Do černé kávy nasype tři lžičky cukru. Oblíkne si široké bavlněné šaty a v koupelně před zrcadlem spočítá brady.

Do rozlehlého prostoru neobydlené půdy pronikalo světlo ze dvou protilehlých štítových oken. Sluneční paprsky obestoupily matčinu objemnou postavu a společně s částečkami zvířeného prachu kolem ní vytvořily třpytivou auru.

„Podívej,“ řekla a vystřelila paži jedním směrem. Svatozář se jako žhnoucí magma přizpůsobila novotvaru a rozlila podél paže, přes dlaň až ke konečku napřímeného ukazováku. „Vidíš tu bílou čáru?“

Ina zamžourala do tmavého rohu a pokrčila rameny.

„Tam by mohl být sprchový kout. Víš, takový ten moderní…

Zatímco matka nadšeně malovala do vzduchu novou prosvětlenou koupelnu, vymýšlela Ina dobrou odpověď.

„… kuchyň bys mohla mít tam.“ Natočila se k protilehlé straně a postavila imaginární nábytek k zaprášené neomítnuté zdi. Vypadala při té představě šťastně a Ině se ani trochu nechtělo čeřit krátkou chvilku pohody. Ať si žvaní, když to potřebuje.

„Posloucháš mě?“ zeptala se a šťouchla duchem nepřítomnou dceru prstem do ramene. „Už jsme o tom mluvily tolikrát. Navíc bys i nějakou korunu ušetřila. Dyť ten nájem za garsonku jsou akorát vyhozené peníze,“ vytáhla poslední trumf z rukávu a spokojeně založila ruce na prsou.

Ina zarytě mlčela. Nechtěla se dostat do pasti otázek a odpovědí, z nichž jediná správná byla ta souhlasná. Super nápad, mami. Nechám si postavit nad tvojí hlavou luxusní vězení. Malý výběh s krátkým řetězem. Abys mohla kdykoli vyfunět nahoru a nahlédnout, jestli je všechno v pořádku: maso v troubě, utřený prach a čistě povlečené peřiny.

„Co říkáš?“ visela matka dceři na rtech.

„Já nevím. Možná.“

„Nic by ti tady nechybělo a byla bys ve svojem.“

Vrať se, sápaly se buclaté ruce, nenechávej mě samotnou, šeptaly rty mastné od vepřového. Ina stála napnutá jako guma.

„Nebude už to jídlo hotové?“ chytila se za břicho. „Mám hrozný hlad.“

„Ježíš!“ vykřikla matka. „Úplně jsem na to zapomněla.“

Nezvykle mrštně seběhla schody. Naházela na talíř tři velká nažloutlá kola knedlíků, kydla dva šufánky zahuštěného zelí a navrch jako korunu posadila několik kousků voňavého masa. Položila porci obřadně na stůl a čekala na pochvalu.

„Je to dobrý,“ pokývala Ina hlavou. Koutkem oka pozorovala matku, která mlsně zanořila vidličku do jídla na svém talíři. Nožem způsobně nahrnula k napíchnutému kousku knedle zelí a maso. Pak kupičku vložila do úst a slastně vydechla.

Teritorium velkého jídelního stolu opanovala pohodová nálada, břicha se plnila a nervozita rozpouštěla. Matka ukázněně spásala hromadu jídla na talíři a přitom nezávazně konverzovala. Kladla naštěstí samé nezáludné otázky a Ininy odpovědi tak mohly klouzat po povrchu a vytvářet dokonalou kulisu k uvařenému jídlu.

Všechno se pokazilo, když se rozletěly venkovní dveře a do kuchyně sebevědomě nakráčel otec.

„Příště si to kolo schovej do garáže!“ houkl tak jasně, že Ina se zmohla jen na kývnutí.

„Co máte dobrého?“ pokračoval ve spanilé jízdě. Nahlédl do hrnců a otevřel troubu. „Vy si teda žerete,“ uchechtl se a zmizel.

Matka polkla sousto, vstala a u sporáku přichystala další velkorysou porci. Z lednice vytáhla lahev piva a obsah spravedlivě rozdělila do třech skleniček.

Otec se po chvilce vrátil do kuchyně převlečený do zářivého cyklodresu.

Všichni jedli. Tentokrát bez jediného slova. Jen tři příbory lehce cinkaly o porcelán. Na zahradě zaštěkal pes.

Otec do sebe nasoukal jeden knedlík, pár kousků masa a upil trochu piva. Zbytek odsunul stranou.

„Sněz všecko!“ poručila matka. „Pro koho si myslíš, že to vařím.“

Otec se líně zvedl. Matka sledovala každý jeho pohyb. Napjatě, jako by se bála, že se rozhodne nechat jídlo na stole. On se ale rozhodl jinak.

Natáhl se pro talíř. Vzal nůž, nahrnul zbytky k okraji a jedním tahem je kydl do misky se zbytky. Na matku se ani nepodíval. Pak si nenuceně utřel prsty do ubrusu.

„Slepicím určitě ne!“ štěkla na jeho záda. Neodpověděl. Ve dřezu si napustil vodu do cyklo lahve, přejel si rukou po svalnatém břiše a nahlas zívnul.

„Zákusek nebude?“ zeptal se ironicky.

Matka křečovitě sevřela příbor a přisunula další sousto na vidličku. Na tváři jí pohrával nepřítomný škleb.

„Mohla bych jet kousek s tebou,“ rozčísla Ina dusné ticho v kuchyni. Otec se na ni podíval jako na neškodné zvířátko.

„To víš, že jo,“ pronesl blahosklonně. „Ale to bych musel jet jen na půl plynu. A to já nikdy nedělám. Buď radši doma s maminkou. Dejte si něco dobrého. Dneska si to určitě zasloužíte.“

Na rtech měl škodolibý úsměv, ale studené modré oči neprozrazovaly vůbec nic.

„Sakra!“ vyjekla matka, když jí z vidličky upadl kus masa na vypouklý pupek. Sebrala ho a strčila rychle do pusy. Dívala se bezradně na mastný flek a přitom žvýkala.

Ty šaty na sobě měla poprvé. Koupila je přes internet, zaplatila kartou a balíček vyzvedla z boxu, když jela na nákup do Brodu. Obřadně je vybalila a položila v ložnici na postel. Byly přesně takové jako na monitoru počítače – kanárkově žluté, bavlněné s příměsí lycry, upnuté přes prsa, volné přes zadek. Všechno špatné se do nich schovalo. Večerní sedmička bílého vína, dva větrníky po obědě a nekonečné množství smutku a strnulosti, které se už tolik let lepilo na břicho a stehna.

„Měla bys s tím rychle něco udělat,“ řekl otec, ukázal na matčin pupek a odešel.

Typické, udělat tím svým bezkrevným způsobem dusno a pak zdrhnout, napadlo Inu.

„Dyť ho znáš,“ pronesla Ina otráveně.