Obsah

O 25 let později…

Konec

Setkání

Cesta

Cesta

První den

Druhý den

Třetí den

Čtvrtý den

Pátý den

Šestý den

Sedmý den

Začátek

Epilog

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

9

10

11

13

15

16

17

18

19

20

21

22

23

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

185

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Miguel Ángel Montero

Muž, který se bál žít

Ze španělského originálu El hombre que tenía miedo a vivir, vydaného autorem v roce 2018, přeložila Kateřina Romanová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2026
jako svou 10500. publikaci.

Korektura Lenka Babůrková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka © Tanya Mincheva, Kontur Creative, cover design, 2025
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2026

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

El hombre que tenía miedo a vivir
© 2018, Miguel Ángel Montero
Czech translation copyright © Grada Publishing, a. s., 2026
Translation © Kateřina Romanová, 2025
Czech (World) Edition published by arrangement with Suasive Consultants Private Limited (www.montsecortazar.com).

All rights reserved

ISBN 978-80-271-6407-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-6228-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-936-2 (print)

Kniha Muž, který se bál žít je psána v první osobě především proto, že je to osobní příběh, který by ovšem mohl být můj – i váš –, i když tomu tak není, s hlavním hrdinou se ani neztotožňuji. Je to jen smyšlený příběh, který by ale klidně mohl být pravdivý, a fiktivní postavy, které však skutečně v reálném životě existují – jsou všude kolem nás a čekají, až otevřeme oči a uvidíme je.

Narodil jsem se do úžasné rodiny, což mi umožnilo prožít šťastné dětství – stejně jako většině dětí narozených v takovém prostředí. Moje mládí se neslo ve znamení blahobytu, s minimem starostí a spoustou volného času. Když jsem však dospěl, začal jsem si všímat nových aspektů, které jsem dříve vůbec nezaznamenal. Uvědomil jsem si, že existuje řada věcí, které ohrožují mou životní jistotu: problémy, nemoci, peníze, frustrace, práce, nenávist, strach, zklamání…, smrt. Právě smrt zůstávala dříve zcela nepovšimnuta. Teprve v dospělosti jsem si uvědomil, že život má datum spotřeby, že moje existence i existence lidí, které miluji, je pomíjivá. Každou chvíli může přijít konec, a i když jsem nevěděl kdy, určitě se blížil.

S těmito novými nájemníky zabydlenými v mé mysli bylo těžké být šťastný, svět už nebyl tak úžasný jako v předchozích obdobích, neboť pesimismus zabíral v mém nitru čím dál větší prostor. Po celá léta mé myšlenky plně ovládalo negativní vidění světa. Neměl jsem sice důvod být nešťastný, cítil jsem však, že mi něco chybí.

Ve světě, kde má navrch stavění se do role oběti, sebelítost, vztek, apatie a strach, jsem si uvědomil, že existují lidé, kteří jsou vůči těmto pocitům imunní – úžasné bytosti, které čelí nepřízni osudu s úsměvem jako zbraní.

Chtěl jsem se o nich dozvědět více, zjistit, čím se liší od ostatních a jaký je jejich recept na to, aby se vyvarovali negativity.

Zpočátku jsem nevyhnutelně podlehl omylu a myslel si, že ti, kteří se údajně mají v životě lépe, jsou také šťastnější, protože to byla naprosto samozřejmá úvaha. Tato moje domněnka se však rychle zhroutila, protože se ukázalo, že tomu tak bývá jen zřídka. Štěstí se totiž neměří podle toho, kolik věcí člověk vlastní.

Na svých cestách po celém světě jsem s uspokojením zjistil, že ačkoli se může zdát, že jde o ohrožený druh, tito lidé existují na celé planetě, můžete je potkat ve svém městě i deset tisíc kilometrů daleko. Nezáleží na tom, že mluví jiným jazykem, nezáleží na tom, že jejich životní podmínky jsou velmi odlišné od těch vašich, a nesejde ani na tom, jak „mnoho“ nebo jak „málo“ mají, protože všichni mají stejného společného jmenovatele: „žijí“.

Od chvíle, kdy jsem je dokázal rozpoznat, rozhodl jsem se o těchto výjimečných lidech zjistit co nejvíce, abych se jim mohl alespoň trochu přiblížit. A jediným způsobem, jak toho dosáhnout, bylo tyto šťastné lidi zkoumat, analyzovat a blíže poznávat.

Kdo jsou? Jaké je jejich tajemství? Jak se jim to daří? Jak se dokážou ubránit všudypřítomnému pesimismu? Co je činí tak odolnými? Jak zvládnou zachovat klid i v těžkých chvílích? Jak dokážou druhého rozveselit jen tím, že je poslouchá? Jak je možné, že k životu přistupují s takovou lehkostí? Odkud berou energii? Čím to, že si nikdy nestěžují? Díky čemu se zdá, že nemají žádné problémy? Co je důvodem jejich neutuchající radosti?

S údivem jsem zjistil, že klíč k tomu, aby byl člověk jako oni, je přístupný každému a že je to cíl mnohem dosažitelnější, než jsem předpokládal. Proto se chci v tomto příběhu podělit o některé poznatky, které jsem získal při zkoumání této vybrané skupiny, jež tvoří lidskou elitu, a doufám, že vám pomohu zjistit, že vše, co potřebujeme ke štěstí, už ve skutečnosti máme. Trvalo mi několik let, než jsem pochopil něco tak zdánlivě jednoduchého… Možná to přece jen není tak jednoduché, když vás to nikdo nenaučí.

Autor

Je to tvoje cesta a jen tvoje.
Ostatní po ní mohou kráčet s tebou,
ale nemohou ji projít za tebe.

Rúmí

O 25 let později…

Je sedm ráno, jsem téměř hotov. Přemýšlím o posledních větách, jimiž bych působivě zakončil svůj text, zatímco snídám opřený o dřevěný sud v příjemné hospodě, která vypadá jako středověká krčma: velké kulaté lampy visící ze stropu, plné malých světýlek, svícny na stolech, dřevěná okna, kamenná fasáda, krb…, každý prvek je přesně na svém místě, nic není náhodné, stejně jako celé místo, které působí dojmem, jako by bylo stvořeno k vystavování – opravdové muzeum pod širým nebem.

Vypiju poslední doušek kávy a s dojetím udělám poslední tečku… definitivní konec. Mé slzy dopadají na stránku a já sleduji, jak se inkoust rozplývá. Než vlhkost způsobí ještě větší škody, zavírám zápisník, svého společníka. Několik měsíců jsme si byli tak blízcí. Svěřil jsem mu svá tajemství – nebo spíš naše tajemství –, on mě vyslechl a dovolil mi zanechat svou stopu na jeho stránkách.

Pevně si utáhnu tkaničky u bot, srovnám si lehký batoh na zádech a chystám se vyrazit. Jsem připravený vydat se na cestu, těším se na to, co mě čeká, ale zároveň cítím smutek, velký smutek, protože to bude naposledy, co budu po tvém boku.

Odbočím z cesty a mířím k místu, které jsi vybral. Volným krokem urazím asi tři sta metrů, až dojdu k bodu, který je zároveň začátkem i koncem. Pozoruji, co je přede mnou, a mé oči mluví samy za sebe – dojímá mě to. Je to přesně tak, jak jsi mi to popsal, a zdá se mi, že ten pohled pro mě není nový.

Přichází čas rozloučení, a i když to bude rychlé, je těžké se od tebe odloučit, bolí mě pustit tě z rukou a nechat tě zmizet.

Letmé sbohem a ty mi zase zmizíš, tentokrát navždy… Navždy? Nikdo neodchází navždy.

Konec

Město vypadalo temně a poklidně, přesně tak, jak tomu brzy ráno bývá. Kam se poděl nepříjemný ruch aut, hluk lidí nebo řev sirén? Kolem mě to dýchalo klidem, všude panoval mír.

Možná jsem v tu chvíli zažíval nejlepší pocit za posledních několik let, paradoxně právě teď. Pravdou je, že jsem se – zcela nepochopitelně – cítil skvěle, v hlavě jsem neměl žádné pochyby, byl jsem spokojený a, což bylo ještě těžší pochopit, necítil jsem žádný strach.

Myslel jsem, že to bude jiné, představoval jsem si to úplně jinak. Asi je to vždycky tak, že máme sklony představovat si věci takové, jaké pak nikdy nejsou. Realita je jiná, když ji zažíváte, nemá nic společného s vaší myslí. Realita je totiž jedna věc a vaše mysl druhá. Kéž bych se to naučil dřív!

Odtud už všechno vypadalo jednoduše: to, co vidím, je prostě to, co je, a nic víc. Už jsem si nemusel vykládat realitu po svém: strom po mé pravici je prostě jen strom, kameny kolem mě jsou prostě jen kameny, nebe je nebe a já jsem já. Zdá se to samozřejmé, ale kdybych to pochopil dříve, ušetřilo by mi to v životě mnoho problémů.

Koneckonců, proč dál přemýšlet, vždyť to dělám celý život a nic mi to nepřineslo… no dobře, aspoň teď sedím na téhle římse, nohy se mi houpou nad propastí, jen pár centimetrů od mého posledního pádu.

Nic v mém životě nefungovalo – když jsem se vzpamatoval z jedné tvrdé rány, další úder mě srazil ještě níž. To je můj příběh – jeden nezdar za druhým, román ztroskotance. Někdy si říkám, jak jsem to mohl tak pokazit. Je to opravdu výkon, nechat si ujít tolik příležitostí, zanechat za sebou jen zkázu, mít tolik, kolik jsem měl, a zahodit to. Hloupost a smůla, to je koktejl, který mě dohnal tak daleko.

Když jsem o tom přemýšlel, začalo mě brnět v nohou a postupovalo to nahoru přes hrudník, kde z toho brnění vznikl mučivý uzel, jenž mě svíral, až způsobil nesnesitelné dušení – stejné dušení, které mě trápí už celá léta.

Každopádně je důležité, že teď mi je dobře a brzy mi bude ještě lépe. Už se nebudu muset trápit tím neklidem, který mě neúnavně doprovází – konečně budu svobodný.

Minulost se mi zdála vzdálená a zároveň jsem cítil, že je velmi blízko. Byl to zvláštní pocit, na jedné straně to bylo, jako by všechno trvalo příliš dlouho, připadalo mi, jako bych žil osmdesát let místo jedenačtyřiceti. Poslední roky se mi zdály tak dlouhé! Přesto si některá období vybavuji, jako by byla nedávná, například dětství: nádherné období, kdy polibky hojí rány a pláč plní přání, období, kdy je všechno možné… Jak daleko jsou ty chvíle – a jak blízko je cítím!

Do školy jsem chodil rád, na rozdíl od mnoha mých spolužáků mě to bavilo. Nebylo to proto, že bych se rád učil, jen se mi líbila atmosféra ve škole: jak mě maminka vodila za ruku, kamarádi z dětství, rukodělné práce, přestávky, dokonce i učitelé…, to všechno stálo za to. Život zaměřený na osobní spokojenost, tak by se dal charakterizovat. Nejdůležitější jste byli vy sami, ostatní lidé existovali proto, aby vás potěšili. Nebyly žádné starosti, obavy, problémy, nejistoty, a když už ano, byli tu rodiče nebo učitel, aby je vyřešili. Bylo to výjimečné období, vyplněné hraním, radostí a nadšením. Život byl neustálým překvapením, všechno kolem vás bylo nové. Už jen to, že jste šli do parku, bylo vzrušující, a když vás nějaký den čekal výlet, i když jen pár kilometrů daleko, noc předem jste nemohli spát, jak jste se na něj těšili.

Vzpomínám si, jak jsem se ráno budil plný energie a těšil se na nový den. První, co jsem udělal, bylo, že jsem šel k rodičům do postele, protože jsem se obvykle budil opravdu brzy. Velmi tiše jsem vklouzl do jejich peřin a lehl si mezi ně. Teď už vím, že spánek jen předstírali a moc dobře věděli, že jsem tam s nimi, ale já jsem miloval ten pocit, že o mně nevědí, a v tu chvíli jsem byl naprosto přesvědčený, že jsem mistr ticha.

Stejně tak, když se probudili, rychle jsem předstíral, že spím, zatímco oni dělali, že jsou bezradní: „No tak, Marcosi, vzbuď se“, „Teda, chudáček úplně vytuhnul“, říkali vesele a mně ta situace přišla hodně vtipná.

V jakém okamžiku přicházíme o tuto nevinnost? Kdy se rozhodneme, že musíme brát život vážně?

V dětství nebylo třeba být korektní, nebylo nutné nic předstírat – věci byly takové, jaké jsme je viděli. Když bylo jiné dítě ošklivé nebo tlusté, klidně jsme mu to řekli; když neumělo hrát fotbal, dali jsme ho do brány; když mělo vši, bylo zavšivené… Byli jsme krutí, nebo upřímní? Kéž by ke mně jako dospělému byli lidé stejně upřímní, místo aby mi říkali, co jsem chtěl slyšet, a tleskali mým hloupostem.

Někdy jsme uměli ublížit, ale především jsme uměli milovat; pořád jsme se pusinkovali; říct „mám tě rád“ byla ta nejsnazší věc na světě; uměli jsme odpouštět; hněv trval jen několik minut, a když na nás někdo udělal obličej, slzy se rázem změnily v smích.

Nejvíc se mi líbila ta nepřítomnost zloby – jakmile vztek pominul, všechno bylo zase jako dřív. Bylo úžasné, jak jsme dokázali během několika minut odpustit, okamžitě zapomenout a žít bez zášti. Vzpomínám si, jak mi jednou učitelka přísně vynadala, dokonce mě potrestala, a já jsem kvůli tomu hořce plakal. A o dvacet minut později jsem ji objímal, jako by se vůbec nic nestalo.

Přátelé byli bezvýhradní, přátelství nemělo žádná pravidla. Všechny děti v parku se automaticky spřátelily, aniž by se navzájem představily. Po hře jsme se bez dalších řečí rozloučili, a někdy ani to ne, nevadilo nám, jestli se už nikdy neuvidíme. V tu chvíli jsme si byli navzájem prospěšní, posloužili jsme si, a to bylo to prosté pouto, které nás spojovalo. Protože když jste dítě, lidé jsou tu proto, aby vám pomáhali a tvořili součást vašeho světa. Lidé nám nepatří, jen si je užíváme.

Zima začínala sílit a moje lehká plátěná bunda mě jen málo chránila před poryvy větru, jenž se rychle proháněl kolem, kvílel a rušil nadpozemské ticho, které mě obklopovalo.

Strčil jsem ruku do kapsy a vytáhl malou placatku, otevřel uzávěr a pořádně si lokl whisky. Alkohol byl v poslední době mým nejvěrnějším společníkem – alespoň na chvíli zmírnil můj smutek a povzbudil mě. Ale už ani alkohol mě nedokázal potěšit, moje tělo si na něj asi zvyklo, nebo možná můj smutek rostl natolik, že už se nedal utišit.

Nadešel ten okamžik – zhluboka jsem se nadechl a po dlouhé pauze bez dechu jsem vzduch prudce vypustil. Rozhlížel jsem se kolem sebe, pečlivě jsem zkoumal každý kout – nechtěl jsem si nechat ujít žádný detail. Najednou jsem pocítil nostalgii, i když jsem nevěděl proč, vždyť to bylo přesně to, co jsem si přál. Avšak vědomí, že to bude můj poslední kontakt se světem, poslední obraz, který uvidím, činilo tento okamžik zvláštním, jedinečným, nepřekonatelným.

Nohy jsem měl znecitlivělé, protože už dlouho jsem byl ve stejné pozici. Podíval jsem se na hodinky: dvě hodiny ráno. Bylo později, než jsem si myslel. Nevěděl jsem, jak dlouho už tam jsem – možná dvě hodiny, možná tři… na tom stejně nezáleželo.

Jak se člověk vůbec do takové situace dostane, je těžké vysvětlit. Ani já jsem to nedokázal pochopit, jen jsem věděl, že je to to, co chci. Jsem zbabělý, nebo odvážný? Pro ostatní nevím, podle mého názoru jsem bezpochyby zbabělec – a nejsmutnější je, že mi bylo jedno, že si mě tak budou pamatovat.

Najednou se mi vybavil obraz mé matky, bylo to jako záblesk – viděl jsem ji, jak sedí v křesle a háčkuje, dělávala to každé odpoledne. Byla mladá a krásná, její tvář vyzařovala zvláštní jas a já jsem ji cítil, jako by tu byla se mnou. Jak moc mi chyběla!

Po tváři mi sklouzla slza, ale vítr ji rychle osušil. Nedokážu myslet na svou matku, aniž by mě to dojalo, protože to byla jediná osoba, která mě v životě skutečně milovala. Dávala mi veškerou svou lásku bezpodmínečně, jak to matky dělají – aniž by za to něco žádala, aniž by očekávala vděčnost. Těžko říct, jestli by můj osud byl teď jiný, kdyby tu se mnou stále byla. Ale nemá cenu hledat vysvětlení, protože to by nic nezměnilo… Přítomnost je taková, jaká je, a nelze ji změnit.

Okolnosti, které mě sem dovedly, už nemá smysl si připomínat, bylo jich totiž tolik, že bych stejně nevěděl, kde začít. Jsem tak vyčerpaný, že ani ničeho nelituji, beru to jako celkový neúspěch. Prostě odcházím ze života poražený – hrál jsem špatně a prohrál. Přemýšlet teď o tom, co jsem mohl udělat a neudělal nebo proč jsem se nedokázal poučit, by bylo zbytečné.

Opřel jsem se rukama o beton, který mě podpíral, pokrčil kolena a s námahou se zvedl na nohy. Vlastně jsem to udělal automaticky, aniž bych si uvědomoval, co dělám. Moje mysl byla úplně vypnutá, jako by nevydala žádný pokyn. Jako by se mé tělo rozhodlo jednat samo, bez souhlasu mého mozku, vytáhl jsem se na úzkou římsu, na které bylo sotva místo pro nohy. Pevně jsem se zadíval na obzor, nechtěl jsem totiž ani zahlédnout, co je pode mnou. Zhluboka jsem se nadechl, poté ještě jednou, pak potřetí a zakončil to prudkým výdechem. Zavřel jsem oči a v duchu začal odpočítávat: pět, čtyři, tři, dva, jedna…

Setkání

„Vážně jsi tak hloupý?“ uslyšel jsem přímo za sebou silný hlas.

Polekaně jsem se otočil a málem jsem nechtěně spadl.

„Na to, že jsi ochoten zemřít, se snadno vyděsíš,“ pronesla podivná tvář, kterou jsem nedokázal rozeznat.

Byl to muž v plášti a s kloboukem, který sotva odhaloval jeho tvář. Vypadal asi na šedesát, i když jeho husté vousy toho moc tušit nedávaly.

„Kdo jste?“ vykřikl jsem. „Jděte pryč!“

Muž se ani nehnul, zůstal nehybně zírat do země. Několik vteřin mlčel a pak se znovu zeptal.

„Proč se bojíš žít?“

Ta otázka mě naštvala – nejenže mě otravoval, ale ještě jsem musel snášet jeho zájem… to bylo to poslední, co jsem v tu chvíli potřeboval.

Málem jsem vybuchl a hrubě mu odpověděl, ale zachoval jsem si chladnou hlavu a dokázal se ovládnout natolik, abych nereagoval. Otočil jsem se zpátky do původní pozice a ukázal mu záda.

„Je to kvůli problémům s láskou? Opustila tě snad žena?“ pokračoval ve vyptávání, aniž by si všiml mého nezájmu.

Ačkoli můj hněv stále rostl, nadále jsem mlčel a nehýbal se.

„Nebo kvůli problémům s penězi?“ naléhal dál. „Přišel jsi na mizinu?“

Tentokrát jsem už nedokázal potlačit vztek. Byla to intimní chvíle, můj niterný okamžik, kdy jsem se chtěl rozloučit po svém – v klidu a pokoji, dokonce si to užít –, a tenhle otrava mě vyrušil, zkazil mi to.

Poháněn hněvem jsem seskočil z římsy, na níž jsem stál, hbitě jsem k němu přistoupil, popadl ho za klopy jeho nepromokavého pláště a prudce s ním zatřásl.

„Dělám to kvůli všemu!“ křičel jsem. „Můj život je jedna velká katastrofa!“ zařval jsem mu do obličeje. „Kromě toho máte pravdu, nemám peníze a žena mě opustila. Co ještě chcete vědět?!“

„Můžeš pokračovat ve svém plánu, pokud si to přeješ,“ pronesl, zatímco se ode mě začal vzdalovat.

„Počkejte!“ vykřikl jsem.