Obsah

PROLOG

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

SEDMÁ KAPITOLA

OSMÁ KAPITOLA

DEVÁTÁ KAPITOLA

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

PATNÁCTÁ KAPITOLA

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

Poznámka autorky

Významné body

Obálka

Obsah

Tiráž

Práva

Začátek textu

Seznam stran

6

7

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

319

320

321

322

323

324

325

326

327

328

329

330

331

332

333

334

335

336

337

338

339

340

341

342

343

344

345

346

347

348

349

350

351

352

353

354

355

356

357

358

359

360

361

362

363

364

365

366

367

368

Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Beatriz Williams

Manželé a milenci

Z anglického originálu Husbands and Lovers, vydaného nakladatelstvím Ballantine Books, značkou Penguin Random House LLC v New Yorku v roce 2024, přeložila Michaela Ponocná.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2026 jako svou 10469. publikaci.

Jazyková redakce Lenka Češková
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Libichová
Obálka Penguin Random House LLC, 2024
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2026

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright© 2024 by Beatriz Williams
Published by Ballantine Books, New York, USA
Translation © Michaela Ponocná, 2025
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2026
Cover design © 2024 by Penguin Random House LLC
Jacket illustration © T. S. Harris/Bridgeman Images

All rights reserved

ISBN 978-80-271-6322-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-6321-2 (pdf)
ISBN 978-80-7625-937-9 (print)

Kniha Manželé a milenci je fiktivním vyprávěním. Všechny události a rozhovory a všechny postavy s výjimkou těch historicky známých jsou výsledkem autorčiny obrazotvornosti a neměly by být vnímány jako skutečné. Místa, kde se vyskytují skutečné historické postavy, ať už jde o určitě situace, události nebo rozhovory související s těmito osobami, jsou zcela dílem fikce a nemají zobrazovat skutečné události nebo proměnit zcela fiktivní povahu tohoto díla. Ve všech dalších ohledech je jakákoli případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími nebo zemřelými, zcela náhodná.

Tuto knihu věnuji s vděčností svým dětem,
které nikdy nesnědly žádné špatné houby.

PROLOG

Mallory

červen 2019

Mystic, Connecticut

Jednoho sobotního rána koncem června jsem dala Samovi pusu na rozloučenou a k telefonátu, který mi změnil život, došlo následující pátek odpoledne.

Vlastně mi volali dvakrát. Vstala jsem od psacího stolu, abych chvíli pracovala na zahradě. Vzpomínám si, že rajčata toho léta rostla jako z vody a na keřích růží doslova explodovaly květy. Všeho byla taková hojnost. Pokud se zaseknu u nějakého nápadu, občas mi pomůže, když se na chvíli vzdálím a dělám něco jiného, něco manuálního, užitečného, a ten uzel v mojí hlavě se uvolní a rozvine do těsta na chleba, mydlinek či hromádek složeného oblečení.

Nebo do měkké, úrodné hlíny zeleninového záhonu.

Pořád se mě zmocňuje hrůza, když se podívám na ten kus země a vzpomenu si, jak jsem tam klečela, vyvazovala bující nové výhony a broukala si, zatímco se mi v hlavě rýsoval nový vzor – plazící se popínavka v neposkvrněném odstínu jarní zeleně, ani moc tmavá, ani moc světlá, v barvě příslibu, kudrlinky jemných výhonků a lístků vyrážejících z mateřské liány.

Pár minut před třetí jsem se zvedla, oprášila si džíny, stáhla rukavice a šla jsem si dovnitř pro sklenku vody a skicák.

Vzpomínám si, že můj telefon ležel na kuchyňské lince, protože jsem si ho nechala doma. Víte, jak to chodí. Říkala jsem si, že zajdu na pár minut na zahradu, vytrhám trochu plevele, možná zaliju rajčata, nadýchám se čerstvého vzduchu, ale jedna věc vedla k druhé a byl krásný den, pětadvacet stupňů a ne tak vlhko, jak bývá později v létě. Od řeky Mystic vanul větřík, jenž byl cítit mořem. U padacího mostu se to bude hemžit turisty, kteří si chtějí dát zmrzlinu. V akváriu budou děti křičet radostí, když se kolem nich na druhé straně plexiskla proženou běluhy. Každopádně, můj telefon osaměle ležel na pracovní desce, tak jsem ho zvedla, abych si zkontrolovala vzkazy a upozornění na znepokojivé zprávy, možná si trochu projela internet, a místo toho jsem uviděla, že mám dva zmeškané hovory z tábora u jezera Winnipesaukee.

Znáte ten pocit. Ten pocit zná každý rodič.

Nejspíš o nic nejde, říkáte si, nejspíš se jen ztratily nějaké papíry nebo ten kluk impulzivně vykřikl něco nevhodného. Možná se popral, nedej bože. Děti v tomhle věku dokážou být pěkně agresivní.

Ale vaše tělo si nepočíná tak logicky, že? Vaše tělo se vyvinulo, aby očekávalo katastrofy. Vaše tělo přeskočí rovnou k tomu nejhoršímu scénáři. Zvedne se vám žaludek, třesoucí se ruka uchopí telefon. Bušící srdce vám naráží do hrudní kosti.

Ťuknete na číslo, abyste zavolali zpátky.

Hlasem plným falešného optimismu řeknete: Dobrý den! Tady Mallory Dunneová. Samova máma. Volali jste mi.

A uslyšíte tu chviličku ticha, zlomek povzdechu, jak osoba na druhém konci sbírá odvahu k úkolu, který má před sebou.

A pak ta obávaná slova:

Paní Dunneová, je mi líto, ale mám pro vás špatné zprávy.

Myslím, že jsem musela jet celé ty tři hodiny do New Hampshire v šoku. No tak, jen žádnou paniku, říkala jsem si pořád dokola. Tohle se neděje doopravdy. Je to jenom film, na který se díváš, scénář, podle kterého hraješ. Něco jako metaverse! Ať už je to cokoli.

Každopádně to není skutečné.

Nejde tu o tvého skutečného syna, lásku tvého života.

Vzpomínám si, že jsem před odjezdem vypláchla hrnek od kafe a dala ho do myčky. Nemůžete přece nechat hrnek od kafe na kuchyňské lince, když odjíždíte na bůhvíjak dlouho do New Hampshire! Přejela jsem si rty rtěnkou, i když se mi ruka třásla tak, že jsem vypadala jako jedna z těch ženských na Instagramu, které si rtěnkou přetahují okraje rtů, aby vypadaly větší. Začala jsem si házet do tašky nějaké věci na přespání a pak mě napadlo: Co když umře a já se s ním nestihnu rozloučit?

Upustila jsem tašku na zem a vyběhla ze dveří k autu. Dojela jsem až do Springfieldu, než jsem si uvědomila, že jsem bosá, takže jsem se musela zastavit v obchodě na benzínové pumpě a koupit si žabky. A benzín. A tři tyčinky Kind a láhev vody, protože to vypadalo, že každou chvíli omdlím.

Neumře, říkala jsem si. Naprosto zdravý kluk přece neumře, když sní jedovatou houbu.

Ledaže by už bylo pozdě.

Ledaže by zmíněný chlapec snědl zmíněnou houbu den předtím, protože ho k tomu někdo vyhecoval, a neprozradil to, protože nechtěl, aby z toho měli kamarádi problémy, takže strávil noc a ráno na ošetřovně s takzvanými žaludečními potížemi, jelikož sestra netušila, že má co do činění s otravou houbami.

Ledaže by už škoda byla napáchána.

Ledaže ho udržují při životě jen proto, abych se s ním mohla rozloučit a dát souhlas s darováním orgánů.

Můžete darovat orgány dítěte, které pozřelo jedovatou houbu?

Prosvištěl kolem mě range rover s newyorskou poznávací značkou. Podívala jsem se na tachometr a viděla, že jedu jenom stovkou, jako by nebyl žádný spěch, žádná naléhavá situace, nechci přece dostat pokutu za rychlost nebo tak něco.

Šlápla jsem na plyn.

Neumře, řekla jsem nahlas.

Můj báječný, krásný chlapec.

Který na podzim rád hraje fotbal a na jaře baseball.

Jehož oblíbené jídlo jsou opečené maršmelouny.

Který minulý týden na návštěvě u své tety na Cape Codu jezdil se sestřenicemi na bodyboardu a předstíral, že ho napadl žralok. (To nebylo vtipné, řekla jsem mu, když jsem ho vylovila z vody.)

Který večer před odjezdem na tábor naplnil starou sklenici od marmelády světluškami a řekl mi, že ta světýlka podle něj pocházejí od všech našich předků v nebi, kteří na nás dohlížejí.

Bouchla jsem do volantu. Tak kde byly všechny ty zatracené světlušky včera?

Zrovna když jsem dojela do White River Junction a odbočila z mezistátní dálnice, začalo pršet. Několik těžkých kapek, pár dalších a vzápětí – jak se dalo čekat – monzun. Zapnula jsem stěrače. O tři vteřiny později jsem je dala na maximum. Divoce kmitaly sem a tam po skle, ale stejně jsem nic neviděla. Přede mnou padaly z nebe provazce deště. Bylo to jako snažit se dívat skrz vodopád.

To, co se stalo potom, je čirá pravda.

Takže, řítím se po té cestě newhampshireskými lesy směrem k nemocnici. Každá vteřina se počítá. Ale vidím sotva na tři metry před sebe. Tak napínám oči, ani nemrkám, a najednou se přede mnou mihne cosi tmavého a bác! Narazí to do čelního skla a do čelistí stěračů.

Nejspíš jsem vykřikla, nevím.

To ubohé stvoření, ten pták, má jen pár centimetrů. Míhá se po skle sem a tam, sem a tam, všude je peří a já brečím, křičím a brečím, prosím Boha, ať toho ptáka osvobodí, protože nemůžu zastavit, musím se dostat ke svému synovi, než zemře.

Ale to ubožátko zůstává zaseknuté ve stěračích a rozmazává mi po čelním skle krev, kterou smývá déšť. Ani nevím, co je to za ptáka. Prostě jedu dál a modlím se a brečím.

Když jsem prudce zahnula na parkoviště Dartmouth-Hitchcockova lékařského střediska, kam Sama dnes krátce po poledni dopravili vrtulníkem, déšť už slábl.

(Později, až uvidím tuhle položku na vyúčtování od pojišťovny, vstanu, abych si nalila sklenku bourbonu.)

Ale v tu chvíli jsem nepřemýšlela o tom, kolik to bude stát. Zachránit syna, to bylo to jediné, na čem mi záleželo. Jakýmsi zázrakem jsem našla místo poblíž pohotovosti, dupla na brzdu a vystoupila. Poblíž stál nějaký muž a kouřil cigaretu. Zíral na ptáka na čelním skle mého starého volva, kombíku, který jsem podědila po sestře.

„Je mrtvý?“ zeptala jsem se.

Podíval se na mě. Pořád mám v paměti jeho podobu – toho mladého, chytrého kluka v zeleném zdravotnickém oděvu, jenž se nejspíš měl co ohánět. Vzpomínám si, že jsem si pomyslela, že podle toho, jak vypadá, to asi bude rezident nebo medik – kluk, který nic nedostal zadarmo, žádné nóbl soukromé školy, žádní soukromí učitelé ani rodiče s přehnanými ambicemi. Po škole pracuje jako balič nákupů, aby si našetřil peníze. Prostě se chce stát doktorem.

„To je sova,“ řekl. „Soví mládě.“

„Je mrtvá? Jen mi řekněte, je mrtvá?“

„Samozřejmě že je mrtvá,“ odpověděl mi.

Na recepci pohotovosti jsem na službu konajícího ošetřovatele vychrlila nějaké vysvětlení o letním táboře a houbách. Byl zvyklý na hysterické rodiče a přerušil mě, aby se hlasem, který nebyl ani milý, ani nevlídný, zeptal na pacientovo jméno.

Zhluboka jsem se nadechla. „Sam Dunne.“

„Datum narození?“

„Desátého května dva tisíce devět.“

„Příbuzenský vztah k pacientovi?“

„Jsem jeho matka, proboha!“

S pohledem upřeným na monitor ťukal do klávesnice. „Jméno?“

„Moje jméno?“

„Ano, paní.“

Zadívala jsem se na pěšinku v jeho vlasech. Byly světle hnědé, vlnité. Pod nimi růžová pokožka hlavy.

Ošetřovatel vzhlédl. „Paní? Jak se jmenujete?“

Začíná to na M, pomyslela jsem si. Tohle zvládneš.

Pomalu mi zamával rukou před obličejem. „Paní? Nepotřebujete se posadit?“

„Mallory!“ Samou úlevou jsem svěsila ramena. „Mallory Dunneová.“

Ošetřovatel se otočil zpátky k počítači a pokračoval v ťukání. „Ještě budu potřebovat váš průkaz totožnosti a kartu pojištěnce, prosím, paní Dunneová.“

„Cože?“

„Průkaz totožnosti a pojištění, prosím.“

Chytila jsem se okraje přepážky a naklonila se k němu. „Můj syn umírá a vy chcete vidět můj průkaz totožnosti?“

„Paní Dunneová, musím vás požádat, abyste se uklidnila –“

„Uklidnila? Právě jsem sem jela tři hodiny autem! Ani nevím, jestli je naživu! Je mu deset! Má kolem sebe samé cizí lidi! Potřebuje mámu!“

„Paní Dunneová –“

„Chci – vidět – svého syna!“

Ošetřovatel zavřel oči, obrnil se trpělivostí a pomalu, mile jako paní učitelka v mateřské školce mi řekl: „Já vám rozumím. Ale stejně vás budu muset požádat o průkaz totožnosti. Z bezpečnostních důvodů. Pokud Samův otec –“

„Samův otec,“ přerušila jsem ho, „není ve hře.“

„Přesto –“

„Jaké přesto, sakra?!“

Ošetřovatel zvedl sluchátko. „Zavolám ochranku.“

„Ochranku? Děláte si ze mě srandu? Tam někde je můj syn! Potřebuju vidět svého syna a vy chcete zavolat ochranku?“

„Paní Dunneová, musíte se uklidnit –“

Ukázala jsem mu prstem na hruď. „Nikdy neříkejte ženě, ať se uklidní! Zvlášť ne matce, jejíž dítě je na pohotovosti! A nějaký chlap se jí snaží zabránit, aby ho viděla! A mimochodem, já nejsem žádná paní!“

Ošetřovatel se zvedl ze židle, v jedné ruce telefon. „A já zase říkám vám, slečno Dunneová, že musíte začít trénovat klid hned teď. Už kvůli svému synovi. Protože ho budete potřebovat.“

* * *

O půl hodiny později přišla do čekárny vyhrazené pro hysterické rodiče moje sestra. Vyskočila jsem ze židle.

„Paige? Co tady sakra děláš?“

„Jsem kontaktní osoba pro případ nouze, pamatuješ? Přijela jsem, jak nejrychleji to šlo. Ach, Mallory.“ Přistoupila ke mně a přitáhla si mě do náruče. Voněla gardéniovým mýdlem a zodpovědností. „Ty vždycky všecko zvořeš, zlato. Jenom ty můžeš skončit v nemocniční base.“

„Viděla jsi ho? Je v pořádku?“

„Mluvila jsem s doktorkou. Je stabilizovaný. V kritickém stavu, ale stabilizovaný –“

„V kritickém stavu? Co to znamená?“

Paige se ode mě odtáhla a chytila mě za ramena. „Zajdeme spolu za doktorkou, ano?“

Doktorka Stephensová byla drobná, energická žena s blond culíkem, jedna z těch, které za úsvitu uběhnou dvanáct kilometrů, než jdou do práce. Když jsme se k ní s Paige přiblížily, vzhlédla od desek s dokumenty a sjela mě pronikavým pohledem.

„Paní Dunneová,“ oslovila mě.

Otevřela jsem pusu, abych ji opravila, a pak jsem ji zase sklapla.

„Paní doktorko?“ řekla jsem pokorně. „Jsem Samova matka.“

„Ano. Je mi moc líto, co se mu stalo. Každý rok ošetřujeme jistý počet případů otravy houbami, ale málokdy je to tak vážné jako teď.“

„Jak vážné?“

„Příštích osmačtyřicet hodin bude kritických. Váš syn pozřel stopkovýtrusnou houbu známou jako Amanita phalloides –“

„Promiňte, cože?“

Znovu mě probodla pohledem. „Muchomůrku zelenou.“

„Do prdele,“ řekla jsem.

„Myslela jsem, že vás už informovali.“

„Mluvili o houbě. Ne o posrané muchomůrce zelené.“

Skoro bylo slyšet, jak se jí ježí chlupy. Její oči nebyly průzračně modré, ale zastřené jako zatažená obloha za úsvitu a já nedokázala poznat, jestli má námitky proti mému postoji, proti mému vyjadřování, nebo proti obojímu.

Paige mě chytila za loket. „Omluvte ji, paní doktorko. Když je rozčilená, tak jí to občas ujede.“

„Samozřejmě,“ řekla doktorka Stephensová. „Muchomůrka zelená obsahuje dva základní typy toxinů – amatoxiny a falotoxiny. V první fázi, která začíná několik hodin po požití, se u pacienta projeví běžné příznaky gastrointestinálních potíží – zvracení, průjem. Takže v tomto počátečním stadiu, pokud nevíme, že pacient zkonzumoval houbu, se nad tím snadno mávne rukou nebo se to chybně diagnostikuje jako norovirus.“

„Střevní chřipka,“ poznamenala znalecky Paige.

„Přesně tak. Zejména v případě dětí, a zvlášť když se zdráhají říct dospělým, co prováděly.“ Doktorka Stephensová cvakla koncem propisky. „Během této doby však už toxiny začínají napadat pacientovy orgány –“

„Do prdele,“ řekla jsem. „Kurva.“

„– především játra a ledviny, což v nejhorších případech vede k selhání orgánů a úmrtí.“

Hraju ve filmu, připomněla jsem si. Tohle se neděje doopravdy.

„Ale dá se to léčit, ne? Máme přece moderní medicínu. Můžete mu něco dát.“

Podívala se do svých desek. „Bezprostřední obavy nám dělá dehydratace. Nitrožilně mu podáváme tekutiny, elektrolyty. Existuje několik různých antibiotik, u nichž se prokázalo účinné působení proti toxinu –“

„A dáváte mu je?“

„Ano, společně s nitrožilně aplikovaným silibininem – to je výtažek z rostliny běžně známé jako ostropestřec mariánský –, který pomáhá játrům bojovat s poškozením způsobeným oběma toxiny.“

„A dál?“

Pokrčila rameny. „Léčíme symptomy. Zbytek je na jeho těle. Na tom, kolik toho požil, kdy přesně to požil.“

„Má bolesti?“

„Je v kómatu, paní Dunneová. To je v těchto případech běžné.“

„Můžu ho vidět?“

Její tvář zjihla. „Samozřejmě. Pojďte se mnou.“

Vyrazila kolem nás. Dotkla jsem se lokte jejího bílého pláště, abych ji zastavila.

„Paní doktorko? Jsem slečna Dunneová. Ne paní.“

Lékařka si udělala poznámku do desek. „A jeho otec?“

Tentokrát promluvila Paige. „Jeho otec není ve hře.“

Na pozadí bílého polštáře měla Samova tvář barvu tortillových chipsů. Možná jsem zalapala po dechu.

„To je žloutenka,“ řekla sestřička.

Klesla jsem na židli vedle postele. Ne proto, že bych chtěla, ale protože jsem se už neudržela na nohou. „Do prdele,“ zašeptala jsem.

„Můžete se ho dotýkat. Mluvit na něj. Dát mu vědět, že jste tady.“

Všude kolem něj pípaly a chrčely přístroje. Sam byl odjakživa na svůj věk velký, robustní jako jeho otec. Zářivý. Energie z něj přímo sršela. Někdy až moc. Tak moc, že jsem večer občas padla do postele a brečela vyčerpáním, protože tu nebyl nikdo jiný, kdo by tu ohnivou kouli udržel, aby se nevystřelila do vesmíru, protože jsem na všechno kolem Sama byla jen já.

To scvrklé, zažloutlé tělo na posteli nemůže být Sam. To není on. Někde se stala chyba.

Pak jsem se podívala na jeho obličej. Na čele měl kadeř vlhkých zlatých vlasů stejné barvy, jakou měla jeho kůže. Odhrnula jsem ji. Paige za mými zády mi položila ruku na rameno.

„Ahoj, kamaráde,“ zaskřehotala jsem. „To jsem já, máma. Promiň, že mi to chvíli trvalo. Zácpa.“

Odpovědělo mi pípání monitorů.

„Každopádně jsem to zvládla. Jsem tady. Co nevidět tě dáme do pořádku. A až se probudíš, tak si mě nepřej –“

Paige zafrkala smíchy.

„Nenapadne tě nic jiného než sníst jedovatou houbu, proboha! Zatracenou houbu.“

„Mallory, nenadávej před tím klukem.“

„Promiň, kámo. Mizernou houbu.“

Sestra dokončila kontrolu všech monitorů a otočila se k nám. Přejela pohledem tam a zpátky, na mě a na Paige. „Takže… vy jste rodiče?“

Paige stáhla ruku z mého ramene. „Ježíši, to ne. Já jsem její sestra. Ona je matka.“

„Chápu. No, máte pěkně odolné dítě, to vám tedy povím.“

„Myslíte?“ řekla jsem.

„Jasně. Pod vší tou žlutou je docela roztomilý, ne? Vypadá jako ten zpěvák.“

„Vážně?“ ozvala se nevinně Paige. „Který zpěvák?“

„Však víte. Ten, co sedí na stoličce a hraje na kytaru. Má tu novou písničku o ptácích, co letí na jih a neohlížejí se zpátky.“ Zabroukala pár taktů. „Víte, koho myslím. Před pár týdny byl na obálce People. Tenhle kluk jako by mu z oka vypadl.“

Otočila jsem se zpátky k Samovi a sevřela jeho bezvládnou ruku mezi svými dlaněmi. Točila se mi hlava, až jsem myslela, že se snad pozvracím.

„Já nevím,“ řekla jsem. „Tu jsem ještě neslyšela.“

Když jsem se později ohlížela za tím prvním týdnem v nemocnici, moc jsem si z něj nepamatovala. Říká se, že takové zážitky má člověk rozmazané, a může to znít jako klišé, ale ukázalo se, že to tvrzení je pravdivé, jak už klišé někdy bývají. Ráda bych řekla, že nastal okamžik zjevení, bod obratu, po němž jsme už věděli, že Sam přežije, a že jsme měli radost a odhodlání a šťastný konec, kdy jsme poděkovali všem lékařům za záchranu jeho života a odjeli domů v těch křehkých chvílích pozdního odpoledne, kdy je vzduch zalitý zlatem. Jako ve filmu.

Ale život není film a takový okamžik nikdy nenastal.

Čas jsme určovali podle pípání monitorů a východů a západů slunce venku za oknem, ve světě, kde obyčejní lidé žili dál své životy, jezdili na dovolenou, užívali si léta. Paige přivezla děti a zamluvila ubytování v jednom z aparthotelů a nikdo si nestěžoval, že přichází o léto u oceánu nebo že v kopcích New Hampshire neseženete smažené škeble. O víkendech za námi jezdil její manžel. Milý chlapík, Jake.

Paige mi nosila kávu a sendviče a starala se, abych si čistila zuby a převlékala se.

Den za dnem Sam dál žil, dýchal, existoval a strach z jeho smrti vystřídal strach z budoucnosti, která nás čeká.

Co přijde v tom novém světě, v němž můj desetiletý syn nemá funkční pár ledvin.

Jeden okamžik si přece jen pamatuju. Vzpomínám si, jak jsem vyšla z nemocnice, abych odjela do hotelového pokoje, který nám Paige zamluvila, ne proto, že bych chtěla odejít, ale protože na tom trvala. Bylo to na druhý den, poté co jsem první noc spala – nebo spíš nespala – na židli v Samově nemocničním pokoji.

Potřebuješ se vyspat v posteli, řekla mi Paige. Sam potřebuje, aby ses vyspala v posteli.

A tak jsem se dovlekla na parkoviště a našla své auto. Hodina už sice pokročila, ale protože byl konec června a my jsme byli v New Hampshire, obloha teprve začínala tmavnout. Vzduch byl ztěžklý stíny. Bylo by to strašidelné, kdyby na tomhle světě ještě zbylo něco, co by mě mohlo vyděsit.

Došla jsem k autu a zírala na chomáč peří dole u stěračů.

Na toho ptáka jsem úplně zapomněla.

Soví mládě, řekl ten muž s cigaretou a měl pravdu. O lesních ptácích toho moc nevím, ale podle tvaru hlavy a mrtvých skelných očí se dalo poznat, že jde o sovu. Malou, mladou sovičku. Nejspíš právě vyletěla z hnízda. Vyletěla do širého světa, v panice narazila do mého čelního skla a umřela a soví matka ani otec se nikdy nedozví, co se jí stalo.

V uších mi stále znělo neutuchající pípání monitorů. Odtikávání Samova života.

„Je mi to líto,“ pošeptala jsem sovičce. „Je mi to moc líto.“

Sedla jsem si na obrubník a rozevřela dlaně.

Mámin náramek na pravém zápěstí mi sklouzl špatným směrem, takže mi jeho konce přiskříply jemnou kůži na vnitřní straně paže. Před smrtí mi ho odkázala a já znovu pocítila šok vždycky, když jsem ho spatřila obtočený kolem vlastní ruky namísto matčiny – zlatou kobru s vyklenutou kápí, připravenou k útoku, dvě drobná smaragdová očka a maličký rubínový jazyk věčně se natahující po špičce ocasu. Tenhle náramek dostala od své vlastní matky, říkala nám, když jsme byly malé, a já jsem máminu ruku nikdy neviděla bez něj.

Až do jejího pohřbu před rokem a půl.

Hleděly na mě třpytivé hadí oči, měly stejnou barvu jako ty matčiny.

„Tolik ji potřebuju,“ zašeptala jsem. „Proč sis ji vzala?“

Ale kobra neřekla ani slovo.

PRVNÍ KAPITOLA

Hannah

srpen 1951

Káhira, Egypt

Kobra se pravděpodobně uchýlila do pavilonu, když slunce zapadlo za střechu hotelu. Teď před Hannah rozhořčeně roztáhla svou kápi. Její oči byly jako kapky oleje. Švihla jazykem, aby ochutnala vzduch, a udeřila.

Hannah to kobře nemohla dávat za vinu. Copak můžete odsuzovat hada za to, že je had?

Když přijeli do Káhiry, Alistair ji před kobrami varoval. Sloužil tu během války, takže se považoval za skutečného odborníka. Egyptská kobra dorůstá délky čtyř až pěti stop – prohlásil svým autoritativním hlasem, ruce pompézně roztažené – a je jedovatá jako ďas. Ta potvora ti vleze přímo do domu, stanu nebo do nohavice, takže by sis měla dávat sakra dobrý pozor, kam šlapeš.

Hannah pečlivě poslouchala a dávala si pozor, kam šlape. Když s Alistairem minulý týden vyrazili na výlet do Luxoru, občas je zahlédla mezi kameny, i škorpióny, ale vždycky se odplazily pryč. Alistair byl nejspíš zklamaný. Celý den s sebou nosil na opasku zavěšenou mačetu a hýčkal si představu, jak v životně důležitém okamžiku usekne nějaké kobře hlavu. To by byla parádní historka!

Teď s sebou Hannah žádnou mačetu neměla. Neměla ani obyčejný pilník na nehty – prostě si vzala kabelku a odešla od stolu. Byl to jen takový náhlý impulz. Alistair sáhodlouze řečnil o rozdělení Indie, Beverleyovi otupěle přikyvovali, a když se pokusila přijít s vlastním postřehem, Alistair ji umlčel poznámkou – Nebuď hloupá, Hannah.

Zamumlala něco o cigaretě a vykradla se přeplněnou, hlučící jídelnou a Arabským sálem do zahrad.

Dosud bylo dusno a vzduch byl prohřátý sluncem pozdního léta. Kolem létali komáři. Opájela ji vůně jasmínu. Nedaleko lodžie zaslechla něčí smích, vplížila se do pavilonu, který jí poskytoval útočiště, a překvapila kobru, jež se právě chystala, že si v klidu zdřímne.

Ze všech míst na světě zemřít právě tady! Když se nad tím zamyslela, bylo to skoro vtipné. Všechny ty způsoby, jak mohla skončit – ty nehody a předměty, které ji mohly zabít, vlny bombardování, nejprve němečtí vojáci a pak ti sovětští, nemluvě o počasí, bacilech a stovce dalších věcí –, všechny ty osudové chvíle, jež přežila nějakým zázrakem, silou vůle nebo z rozmaru Boha, v nějž už nevěřila – a teď tohle?

Zadní zahrada hotelu Shepheard's v Káhiře. Nudný, předvídatelný srpnový večer.

Jaký to vtip, jaký kolosální vtip.

Kdo by si byl pomyslel, že to skončí takhle, když se ráno probudila na úzkém, měkkém lůžku v ložnici, kterou sdílela se svým manželem? Když na dveře zaklepala tiše našlapující služebná s Alistairovým čajem a prvním z několika šálků sladké, silné turecké kávy, jež budou Hannah odměřovat čas až do oběda – proč Hannah nikdo neřekl, ať si ty kávy co nejvíc vychutná, protože budou poslední, které kdy vypije?

Kdo by si byl pomyslel, že o půlnoci už bude mrtvá, když Alistairovi nahlas předčítala z novin, zatímco jedli snídani, již jim přinesli na podnose?

Když dnes ráno jako obvykle urovnala Alistairovi vázanku a vtiskla mu na suchou tvář letmý polibek na rozloučenou? Když vzala papíry, které nechal včera večer na rohu psacího stolu, a přepsala je na psacím stroji, přičemž za pochodu opravovala chyby? (Alistair byl lajdák, pokud jde o pravopis.) Když si přesně jako obvykle dovolila cigaretu během jízdy do klubu, načež následoval oběd, pak tenis s manželkami z ministerstva zahraničí, poté gin s tonikem, nato jízda domů a dlouhá koupel a druhá cigareta?

Kdo by si byl pomyslel, že už tyhle věci víckrát nezažije?

A když se Alistair odpoledne vrátil z konzulátu a jako vždy se chopil svých knih a pera, zatímco ona se uvelebila na pohovce s anglickým románem a odlepila od něj oči, aby sledovala ještěrku, jež se proháněla sem a tam po podlaze a pak vzhůru po zdi, aby zmizela ve škvíře u stropu? Koho by bylo napadlo, že se nikdy nedozví, co se stalo s mužem, který miloval ženu, jež byla provdána za jiného muže?

Když hodiny odbily šestou a ona se zvedla z pohovky, nalila manželovi sklenku skotské se sodou a pomohla mu obléknout se na večeři?

Když si vzala na sebe ty dlouhé černé šaty, které slušely její postavě, perly a nad loket sahající rukavice?

Když vypila druhý gin s tonikem a limetkou?

Pak tichá jízda přes řeku do hotelu. Koktejl ze šampaňského. A ještě jeden. Krevetový koktejl a po něm vychlazená rajčatová polévka.

Rozhovor o králi – o tom oslu Farúkovi, jak mu říkal Alistair.

Orchestr, který spustil valčík, když číšníci odnesli polévku a naservírovali jim rybu. Pak maso a zeleninu. Salát. Poté dezert a sýr a to dobré červené z Château d' Yquem a rozdělení Indie a Nebuď hloupá, Hannah.

Proč jí někdo nepošeptal do ucha – když se opřela do židle, dopila víno a pomyslela si, začnu křičet – Nemusíš se bát, milá Hannah, zbývá ti už jen patnáct minut života?

Že odtikávají její poslední vteřiny, když se zvedla ze židle, zamumlala něco o cigaretě a klopýtala z jídelny přes Arabský sál ke dveřím, jež se otevíraly do zahrady, kde se zčistajasna objevil pan Beck, zástupce ředitele hotelu, a zeptal se jí, jestli něco nepotřebuje.

* * *

Ach, pan Beck. Jaká ho škoda! Teď už pana Becka víckrát neuvidí.

Podle jedné z dalších manželek mužů z ministerstva zahraničí to je Švýcar. Všichni hoteliéři v zahraničí jsou Švýcaři. Mají tu profesi nějak v krvi; ta žena nechápala, čím to je. Možná to nějak souvisí s neutralitou. Nebo s tradicí horské pohostinnosti. Pro Hannah však bylo na panu Beckovi švýcarské jen jeho příjmení. Pod rovným černým obočím měl velké, chladné zelené oči a nádavkem i dlouhé černé řasy. Jeho rysy byly téměř jemné, až na silnou čelist ukotvující spodní část obličeje. Jako každý správný hotelový ředitel byl neviditelný a nebylo ho slyšet, kromě případů, kdy jste ho potřebovali.

Pak se zjevil jako džin.

Nepotřebujete něco, paní Ainsworthová? zeptal se jí ani ne před pěti minutami a ona mu pitomě řekla Ne, děkuji a šla dál.

Povýšená, tak se o ní vyjadřovali. Jednou to zaslechla. Povýšená mrcha, ta Ainsieho žena. Víš přece, jak ji našel. Bůh ví, odkud se vzala. Z jaké je rodiny. Měla zatracené štěstí, že padla starému Ainsiemu do oka.

Však je dobře slyšela. Jak si to taky přáli. Angličané jsou tak zdvořilí – nikdy by jí takové věci neřekli do očí.

Ne, děkuji, odpověděla panu Beckovi, řediteli hotelu se zelenýma očima, a pokračovala do zahrad, sama, trochu opilá, ale ona večer vždycky bývala trochu opilá – byl to jediný způsob, jak přežít den, aniž by člověk vzal jeden z těch tenkých elegantních stříbrných nožů prostřených v jídelně a šel někoho zavraždit.

Nebo sám sebe.

A teď ta zatracená kobra.

V Egyptě se kobře někdy říkalo brejlovec, což připomínalo Kleopatru. Podle legendy nechala své služebnictvo propašovat brejlovce v košíku do svých soukromých komnat, kam ji zavřel Caesar nebo kdo.

Hannah o této historce pochybovala. Egyptská kobra je velký had a téměř jistě by nesouhlasila s tím, aby ji někdo nacpal do košíku – zvláště tak malého, aby se dal propašovat do Kleopatřiných komnat, aniž by vzbudil něčí podezření. Ale Ptolemaios to tak tvrdil, tudíž to musí být pravda. A vůbec, copak záleží na tom, jak Kleopatra toho hada do své ložnice dostala? Podstatné je, že zemřela na hadí uštknutí. Ledaže by celá ta událost byla metafora – had v dámské ložnici, jenž uštědří smrtelnou dávku jedu. Chápete.

Hannin had – kobra, brejlovec nebo jakkoli mu chcete říkat – byl rozhodně skutečný. Jeho drobné šupiny byly hnědě skvrnité a kápě tvořila dokonalý oblouk. Ležel podél zábradlí, takže když se Hannah před vteřinou posadila, měla obličej jen asi yard od hadí hlavy – každopádně dost blízko, aby ve světle, které se rozlévalo z oken hotelu za ní, ostře vystupoval každý detail.

Říká se, že v okamžiku nebezpečí se čas zpomalí, a Hannah by s tím souhlasila. Měla všechen čas na světě, aby mohla obdivovat krásu hada, jeho dokonalou kápi, ty nekonečné hnědě skvrnité šupiny. Měla čas cítit vůni jasmínu, slyšet slabé melodické tóny orchestru, jež ji ukolébají k spánku.

Všimla si nádherného mozaikového vzoru dlaždic v pavilonu.

Představila si Alistairovu rudou tvář, staženou hrůzou – jaký to bude šok, kdo mu proboha nalije skotskou se sodou tak, jak to má rád. Ale tohle trvalo jen okamžik. Alistairovu rudou, staženou tvář nahradila jiná; pak další tváře, každá sama o sobě, a přesto všechny najednou, a zasadily jí úder do břicha, až ji připravily o dech.

Vztek.

Smutek.

Všechen ten zmatek, který už léta necítila. To všechno v očích připomínajících kapky oleje, v očích kobry, jež se jí vrhla po krku. Jak hloupé.

Hannah zvedla ruku. Zuby hada se jí zaryly do jejího hřbetu. Jak padala, svět zbělel, byl příliš jasný, než aby se to dalo snést. Paže, jež ji zachytily, byly součástí snu.

Nepotřebujete něco, paní Ainsworthová?

Ano, pane Becku. Potřebuji všechno. Potřebuji vás.

DRUHÁ KAPITOLA

Mallory

červen 2022

Cape Cod, Massachusetts

Když jedeme domů z dialýzy, zavolá mi Paige.

„Můžeš mluvit?“ ptá se.

Podívám se na Sama na vedlejším sedadle. Má v uších airpody a pouští si muziku. Když mu bylo dvanáct, kapitulovala jsem a dala jsem mu k narozeninám telefon, protože potřebuju mít možnost kontaktovat ho v případě nouze, že? Vlasy mu teď padají do čela, o pár odstínů tmavší, než když byl malý. Dívá se na duny, jež se kolem nás míhají, a tak nedokážu rozluštit jeho výraz. Někdy to až bolí, jak roste, jak se mění v někoho jiného. Dřív jsem rozuměla každé myšlence, která mu přelétla přes obličej.

„Poslouchám,“ odpovím Paige.

Sebere se a povzdechne si. „Jde o mámu,“ řekne.

Jde o mámu.

Shodou okolností to jsou přesně tatáž slova, jež použila, když mi před čtyřmi a půl lety sdělovala, že máma zemřela. Pamatuju si, že to bylo v říjnu, protože jsem Samovi zrovna vyráběla halloweenský kostým. Bylo mu osm a chtěl jít za mimozemšťana. Celé jsem to navrhla sama. Zrovna jsem dokončovala ruce – narychlo spíchnuté z vyblitě zeleného saténu, který jsem našla mezi zbytky látek, a páru gumových rukavic –, takže jsem byla trochu podrážděná, že mě tím svým zatraceným telefonátem vyrušila.

Povzdechla jsem si a řekla: Co je s mámou? Chápejte, očekávala jsem další dlouhou sesterskou debatu o Viljovi, mámině nejnovějším milenci. Viljo byl asi dvoumetrový blonďatý finský bůh, s nímž máma podle všeho zažívala nejlepší sex v životě, takže ho Paige přirozeně neschvalovala. Bla bla bla, je pro ni moc mladý. Bla bla bla, chce ji jenom kvůli penězům.

Na což bych mohla odpovědět něco jako: Jakým penězům?

Na což by Paige mohla opáčit: Babička s dědou byli prachatí, ne?

Na což jsem nikdy neodpověděla, protože Paige nevěděla to, co já, a sice, že máma ty peníze považovala za poskvrněné, a jen co je zdědila, okamžitě je do posledního centu darovala Appalačskému horskému klubu na rekonstrukci horských chat. Bůh ví, že by Paige omdlela, kdyby věděla tohle. Ty túry ve White Mountains, kam nás máma každé léto tahala, vždycky nenáviděla. Doslova nejhorší počasí na světě, připomínala nám. Píše se to v brožuře. Takže jsem převedla konverzaci na jiné téma a pro Paige to pak byl docela šok, když právník přečetl máminu závěť, v níž odkázala Paige domek v Provincetownu a mně zbytek peněz ve svěřeneckém fondu na Samovo vzdělání.

Ale to odbočuju.

Paige mi řekla, ať se posadím, a já namítla, že už sedím, jestli by nemohla přejít k věci, a Paige pokračovala: Tak dobře. Jde o to, že máma odešla.

Řekla jsem, že to vím. Odjeli s Viljem do Peru.

Zlato, myslím tím, že odešla navždy, dodala Paige. Myslím tím, že umřela.

Máma a Viljo – Paige mu říkala Dildo – lezli po terasách na Machu Picchu a mámě se smekla noha. Nevím, jestli jste někdy byli na Machu Picchu nebo viděli jeho fotky, ale ty terasy jsou evidentně strmé. Máma padala, až narazila hlavou na kameny. Než ji letecky přepravili do nemocnice, byla v kómatu a krvácela do mozku. Druhý den zemřela Viljovi v náručí.

Upřímně, něco takového nevymyslíte.

Ušetřím vás dramatického líčení, jak jsme letěly do Peru, abychom zařídily letecký převoz mámina těla domů, načež následoval vzpomínkový obřad, kremace a rozptyl popela u pobřeží Cape Codu při západu slunce. Jak jsme vystopovaly tátu na dostihovém závodišti v Santa Anitě, odkud nám poslal kondolenci, ale odmítl se zúčastnit obřadu s odůvodněním, že pohřby jsou otrava a že co nevidět začne Breeders' Cup.

Ušetřím vás jednotlivých fází zármutku a toho, jak se ještě pořád každou chvíli přistihnu, že sahám po telefonu, abych jí něco řekla, jen abych si uvědomila, že tu už není. Tohle všechno jste už slyšeli, a pokud jste to zažili na vlastní kůži, je mi to moc líto.

Pointa tohoto příběhu spočívá v tom, že Paige zavolala mně, aby mi oznámila zprávu o mámině smrti, místo aby tomu bylo naopak. Vždyť to my dvě s mámou jsme přece byly jako dva hrášky v lusku, ne? Říkala mi všechno, i věci, které mi asi říkat neměla, jako třeba kde přišla o panenství a jak často jí to Viljo dělá orálně. Vyprávěla mi celou tu historku s tátou i o tom roku, kdy se dovlekla s violoncellem do Paříže a hrála v metru, aby měla na jídlo. Zavolala mi, když jí špatně dopadl stěr z děložního čípku, když na farmářském trhu objevila nějaký úžasný nový sýr nebo když musela vzít kočku k veterináři.

Mé sestře volala, aby jí poradila, co by mi měla koupit k Vánocům.

Tak jak to, že Paige věděla o mámině smrti dřív než já?

Protože mě uvedla jako kontakt pro případ nouze, řekla Paige trochu nesměle.

No, to dávalo smysl. Paige je nouzový kontakt všech. I můj. Když se ocitnete v nějaké naléhavé situaci, chcete mít na druhém konci linky Paige. Moje sestra zvedne telefon, všeho nechá a daruje svou vlastní krev. (Jak by se dalo čekat, Paige má 0 mínus.) Když udeří pohroma, chcete, aby Paige zajistila, že v tašce na přespání bude zubní pasta a že k vám už letí specialista z Dallasu na konzultaci.

Určitě se nespoléháte na to, že ty věci vyřeší Mallory.

Chápala jsem to. Dobře jsem to chápala.

Ale to neznamená, že mě to nezabolelo.

A co se stalo s Viljem? Byl tak zdrcený máminou smrtí, že odjel zpátky domů do Finska a nechal se vysvětit v klášteře těsně za polárním kruhem. Pořád nám každý rok posílá přání k Vánocům.

Jak jsem řekla, něco takového nevymyslíte.

To volvo, které jsem podědila, je právě dost nové na to, abych se mohla připojit k mobilu přes Bluetooth, a z repráků zaburácí Paigin hlas.

„Mallory? Jsi tam ještě?“

Mrknu na Sama. Stále zírá z okna. Prstem si poklepává na koleno v rytmu toho, co mu hraje do sluchátek. Ztlumím hlasitost reproduktorů v autě.

„Jsem pořád tady. Co ta máma?“ zeptám se opatrně.

„No, musím se ti k něčemu přiznat,“ začne.

„A sakra.“

„No co? Jestli s tím nezačneš ty sama, tak nemám na výběr, že? Mohly bychom sedět a čekat, až si to náš debilní otec rozmyslí a dá svému vnukovi ledvinu –“

„Paige, proboha. Nemluv tak před tím dítětem.“

„Cože, Sam poslouchá?“

„Je se mnou v autě. Má v uších sluchátka.“

Paige vydá zvuk plný frustrace. „Mallory, tohle je důležité. Je to… je to něco velkého.“

„Tak proč jsi nemohla počkat, až přijedu, a říct mi to osobně?“

„Jak daleko jste?“

„Nevím. Půl hodiny, když to pojede? Právě jsme minuli výjezd na Orleans.“

Vydá ze sebe další zvuk. „Dobře. Naleju nám vodku s limčou.“

Od té doby, co máma odkázala Paige dům v Provincetownu, na špičce škorpioního ocasu, který tvoří Cape Cod, na něm Paige a její manžel Jake odvedli spoustu práce.

Nevím, jak to říct zaobaleně, tak to prostě řeknu na rovinu: Jake vydělává fůru peněz. Je v jakémsi finančním partnerství s několika kamarády z Yaleu nebo tak něco a zřejmě je v tom dobrý, i když byste to na něm nepoznali, kdybyste do něj vrazili na přechodu. Omluvil by se, zeptal by se vás, jestli jste v pořádku, a zvedl by tu věc, kterou jste upustili, a vy byste šli dál na druhou stranu ulice a vůbec by vás nenapadlo, že ten čahoun v úzkých béžových kalhotách, kšiltovce Red Sox a tmavě modré flísové vestě L. L. Bean s vyšitým znakem East Rock Partners na levé straně hrudi loni vydělal pět milionů dolarů. (To číslo jsem střelila jenom tak od oka. Nemám tušení, kolik Jake vydělává – Paige o penězích ze zásady nemluví). Měří metr pětaosmdesát, má řídké tmavé vlasy a obličej tak nevýrazný, že se vzpírá popisu. Paige se s ním seznámila ve třetím ročníku na Yaleu a vzali se před dvanácti lety v katolickém kostele tady v Provincetownu. Svatební hostina se konala na pláži u mámina domu.

Tehdy jsme pro popis domu našeho dětství používaly výraz osobitý. Bylo to dvě stě pětasedmdesát metrů čtverečních kamene a cedrových šindelů, jež přežily sto let severovýchodních větrů a občas i nějaký ten hurikán, aniž by se původní plán výrazněji změnil, kromě toho, že přibyla elektřina a teplá voda. Vzpomínám si, že měl ložnici pro mámu a pokoj, který jsme sdílely s Paige, a o kousek dál chodbou koupelnu, jež sténala, když jste napouštěli vanu, a pak znovu, když jste ji vypouštěli. Kuchyně byla přistavěná a obývák sloužil zároveň jako jídelna a knihovna a měl velká okna, která směřovala k oceánu a před každou bouřkou se musela zabednit kusy překližky.

Paige chová úctu k historii a musím jí připsat k dobru, že když se s Jakem pustili do rekonstrukce, tak dům nezbourali. Dnes jim slouží jako hlavní apartmá a trubky už při napouštění vany nesténají, možná proto, že Paige nechala strhnout několik zdí, aby koupelnu zvětšila v oázu z mramoru a recyklovaného naplaveného dřeva, jež voní lázněmi.

Pak k našemu původnímu obydlí přistavěli celý další dům v elegantním, pohodlném přímořském stylu, o kterém Sam tvrdí, že má vibe. (Paige s Jakem mu říkají Summersalt, což je slovní hříčka spojující léto, sůl a kotrmelce – chápete?) Každé léto tu strávíme několik týdnů a snažíme se nic nezničit, zatímco se Samem jezdíme třikrát týdně na dialýzu do Barnstapleu – jako dneska – a zase zpátky. Zaparkujeme u garáže a přejdeme po štěrku do ukázkového zádveří, kde má každý svoji přihrádku, jako ve školce. Ve sněhobílé kuchyni Paige právě telefonuje s někým, kdo jí podle všeho obstarává nové tapety. Spatří nás a řekne tomu člověku, že už musí jít a že si promluví později.

„Takže!“ Podívá se na Sama. „Jak to šlo, kámo?“

Sam na ni vrhne divný pohled. „Skvěle. Díky. Je tu někde Ollie?“

„Jsou s Brittani dole na pláži, zlato. Nechceš jít za nimi?“

„Jasně.“ Sam se otočí zpátky k zádveří.

„Nezapomeň, že nemáš moc pít!“ zavolám za ním. U nové převlékárny na okraji trávníku, těsně před tím, než se dostanete k hrázi přes záliv, která vede k dunám, Paige nechala nainstalovat bar, což je, musím uznat, docela praktické. Led, voda a lednice plná limonády.

„Je v pořádku, že?“ zeptá se Paige. „Člověk už na něm nic nepozná.“

„Je v pohodě. Tak co se děje?“

Se staženým obočím stále hledí na vchod do zádveří. „Říkali něco doktoři? Čtu si o následcích selhání ledvin a dlouhodobé dialýzy –“

„Hele, já vím, co se mi snažíš říct, jasný? Ano, můj syn potřebuje novou ledvinu. Ano, je v registru dárců. Ano, otestovali jsme všechny naše známé příbuzné, jestli by někdo z nich nebyl vhodný. Ano, víš, jak to dopadlo.“

„Zasranej táta.“

Pokrčím rameny. „Stejně neměli ideální shodu. Tři položky ze šesti. A táta se o sebe celé ty roky nestaral zrovna nejlíp.“

„I ledvina na hovno je lepší než žádná.“

„Navíc je mu sedmdesát. Je to obstarožní ledvina. A je to jeho rozhodnutí, ne? Dárcovství orgánů není pro každého.“

„Jen abys věděla,“ řekne Paige, „já už ho za svého otce nepovažuju.“

„A já si vážím tvojí loajality. A teď, kde je moje pití?“

„A sakra! Zapomněla jsem. Zrovna volal dekoratér. Tapetové drama. Vydrž.“

„Vždycky říkám, že není nad drama s tapetama.“

Pospíchá ke skříňce s alkoholem. „Tohle budeš potřebovat, vážně. Ještě pořád se trochu třesu.“

„Třeseš? O čem to mluvíš?“

Paige postaví na stůl z čistého křemenného skla vodku a otevře ledničku na nápoje – nesplést si ji s průmyslovou lednicí Sub-Zero u protější stěny, která by sama o sobě potřebovala vlastní trafostanici. „Nechceš nakrájet limetku? Prkýnko je ve skříňce hned pod tebou.“

Sehnu se, abych otevřela dvířka skříňky, a vytáhnu dřevěné prkénko. V téhle kuchyni z neposkvrněného kamene, nerezové oceli a spotřebičů z vesmíru je tohle prkénko relikvií z dětství. Zbožňuju ty jeho skvrny a šrámy, známou strukturu dřeva. V duchu před sebou vidím mámu, jak krájí cibuli, rajčata, lilek, cukety, bazalku. Sáhnu po limetce z citrusového aranžmá uprostřed kuchyňského ostrůvku.

„Kdysi mě děsilo,“ říkám, „že vůbec dokážeš myslet na tapety nebo limetky, když jsi z něčeho rozrušená. Však víš, že zrovna v těchhle chvílích dáváš pozor, aby každý dostal svůj odpolední koktejl ve vkusném prostředí.“

„Počkej, cože? Co to má jako znamenat?“

Rozkrojím limetku na půlky a ty pak na čtvrtiny. „Potom mi došlo, že se takhle vyrovnáváš s průsery.“

„Lepší než to popírat.“

„Kdo tu něco popírá?“

„Potrefená husa se vždycky ozve, že?“

Počkám, až dolije do skleniček limonádu, a pak hodím do každé čtvrtku limetky. „Já nic nepopírám, jasný? Žiju s tím každý den. Žádné hranolky, žádné banány. Den co den se dívám na svého syna a slyším odtikávat hodiny, chápeš? Tak mi neříkej, že něco popírám.“

Napije se a já si všimnu, že se jí doopravdy třese ruka.

„Hele, zkusily jsme to s rodinnými příslušníky, ne? Prostě jich zas tolik nemáme. Máma je mrtvá. Její rodiče jsou mrtví. Tátovi je to u prdele. Tobě to u prdele není, za což jsem ti neskonale vděčná, víc, než dokážu říct, ale nemáte dobrou shodu. Tvoje děti jsou moc malé.“

„Zlato,“ řekne, „já to všechno vím. Tohle jsme už probíraly.“

„Takže trčíme na transplantačním seznamu a čekáme, až na nás přijde řada. Což díky covidu a Samovu vzácnému tkáňovému typu nepostupuje zrovna rychle.“

„My netrčíme v zatraceném pořadníku na ledvinu, jasný? Existují tu jisté možnosti.“

Odložím sklenku. „To ne.“

„Mallory.“

„To nepřipadá v úvahu, Paige. To nikdy nebyla jedna z možností.“

„Dokonce ani kdybys tím zachránila život svému synovi?“

„Tak si to pojďme rozebrat –“

„Tady není co rozebírat, Mallory.“ Paige zvedne prsty a vytvoří kolem toho slova uvozovky. „Je to Samův otec. Biologický fakt. Má ledviny. Další biologický fakt.“

„Zaprvé, jestli si myslíš, že je vůbec možné, abych začala tenhle rozhovor s chlapem jeho postavení, tak ti přeskočilo.“

„Přeskočilo? Stačí, když mu pošleš e-mail. Není to přece tak, že by nevěděl, kdo jsi.“

„Jestli si Monk Adams čte vlastní poštu, tak já jsem Beyoncé. Jeho lidi nejspíš dostávají deset e-mailů denně od žen, které tvrdí, že mu porodily nemanželské dítě. Nebo chtějí porodit.“

Paige na mě namíří prst. „Víš, co jsi? Zbabělec.“

„Děláš si ze mě kurva srandu?“

„Ty se tak bojíš, že tě raní, že klidně obětuješ vlastního syna.“

„To je naprostá hovadina. Totální. Prokazuju Samovi laskavost. Snažím se ho ušetřit.“

„Ušetřit? Před čím přesně? Aby měl otce? Fungující ledvinu?“

„Ty si myslíš – vážně si myslíš –, že bych mohla jen tak přijít k jednomu z nejslavnějších mužů na světě a říct: ,Ahoj, Monku. Před třinácti lety jsem porodila tvého syna a mimochodem, nemohl bys mu dát ledvinu?‘“

Paige si založí ruce. „Jo. Přesně to bys podle mě měla udělat.“

„Co když Sama odmítne? Na tohle není na světě dost terapií, Paige. Nebo ještě hůř, co když Sama vtáhne do toho svého života, do těch sraček světové hudební celebrity?“

„Musíš to aspoň zkusit, Mallory.“

„Vždyť ani nemají shodu.“

„Jak to víš?“

„Je to dost dobře možné.“

„Je to dost dobře možné? To myslíš vážně?“

Podívám se na prkýnko a zbývající dva klínky limetky, položené na boku. Mezi nimi leží loupací nožík, jedna z těch německých značek s hrozivě černou rukojetí. Poprvé si všimnu hudby linoucí se ze špičkových reproduktorů. Nějaká klavírní skladba, nejspíš Chopin. Máma hrávala Chopina, když jsme byly maličké, aby nás uklidnila. Jelikož Paige nikdy neponechá jediný detail náhodě, pomyslím si, že výběr hudby nebyl náhodný.

„Paige. Nech to být, ano?“

„Já jenom říkám, že kdyby to bylo moje dítě –“

„On ale není tvoje dítě, jasný? Ty to nechápeš. Nevíš, jaké to je, vychovávat dítě bez táty –“

„To je ale tvoje volba, Mallory –“

„Ty to nechápeš! Nemáš ponětí, jaké to je, být na všechno sama.“

Paige zvedne svoji vodku s limonádou a zatřese ledem. Vlasy s blonďatými pramínky má stažené do culíku, rty zbarvené nějakým růžovým balzámem. Je oblečená v námořnicky modrých capri kalhotách Lululemon a námořnicky modrém tričku s výstřihem do V. Všechno na ní je uhlazené a symetrické.

„Víš ty co?“ řekne. „Máš pravdu. Vůbec netuším, jaké to je, nepustit do života svého dítěte jeho otce. Nemám nejmenší ponětí, proč jsi sobě a Samovi něco takového provedla. A víš proč?“

„Protože nemáš kurva žádnou představivost?“

„Protože jsi mi to nikdy neřekla, Mallory. Nechceš mi říct ani slovo o tom, co se tehdy v létě stalo. Jak jsi přišla do jiného stavu. Prostě, Monk Adams. Ze všech lidí zrovna on. Takže jo. Neobviňuj mě, když si doplním prázdná místa sama.“

„Nezapomínejme na to, že tehdy ještě nebyl slavný, ano? Byl to jen vysokoškolák. Nic neznamenal.“

„Pro tebe ano.“

„Byla to chyba, nic víc. Zasraně velká chyba, za kterou od té doby platím každičký den svého života, to mi věř.“

Protože to říkám do skleničky, zatímco sahám po plechovce limonády, abych si dolila, unikne mi sestřin zděšený výraz, dokud si nevšimnu, že mi neodpověděla.

Zvednu oči. Paige se mi dívá přes rameno ke vchodu do zádveří.

Když se otáčím, převrhnu sklenici. Pití je úplně všude. Paige popadne utěrku.

„Mami?“ ozve se Sam. „Zapomněl jsem si plavky ve věcech na praní.“

„Aby bylo jasno,“ řeknu a hrabu se v hromadě prádla, „ty ta chyba nejsi, jasný?“

„Nech toho, mami.“

„Ty nejsi to, čeho lituju. Ani na vteřinu nelituju toho, že ses mi narodil, a nikdy jsem nelitovala. Tyhle nejsou tvoje, že?“

Vytáhnu růžové trenýrky ozdobené malými modrými velrybami z flitrů. Sam zavrtí hlavou.

„Ty jsou strejdy Jakea,“ řekne.

„Bože, to vypadá jako z nějakého obzvlášť ujetého snu značky Vineyard Vines. Jakou barvu mají ty tvoje?“

„Modrou. Jsou tmavě modré.“

„Každopádně ti chci říct – však víš, že tě miluju a tak. Nevyměnila bych tě za nic na světě.“

„Mami, přestaň, jo? Já vím, jak jsi to myslela.“

Objevím úzké tmavě modré plavky s neonově zeleným páskem. „Tyhle jsou ti povědomé?“

Sebere mi je. „Dík.“

„Tak jak jsem to podle tebe myslela?“ zeptám se.

Sam si povzdechne. Má na sobě šortky a tričko s nápisem Bear Lake Campground – žádné takové místo neexistuje, myslím, že to tričko je od J. Crew Factory – a to visí na jeho hubené postavě tak, že bych do něj nejradši hned nacpala hamburger. Nechává si narůst vlasy a kudrny mu padají do čela. Odhrne si je a řekne: „Myslíš tím, že je na prd, že mě musíš vychovávat sama.“

„A co ty? Je to na prd i pro tebe? Nemít tátu?“

Pokrčí rameny.

„A co strejda Jake? Ten přece je trochu jako táta, ne?“

„Trochu.“

„Přemýšlíš někdy o svém skutečném tátovi?“

„Trochu.“

„Přemýšlíš někdy o tom, proč tu není?“

„Já vím, proč tu není.“

„Proč?“

„Mami, nech toho.“

„Čeho mám nechat?“

„Přestaň se snažit dělat mi terapeutku.“

„Ale ty žádnou terapeutku nemáš.“

„Dík za info.“

„Myslíš, že potřebuješ terapeuta?“

„Mami, tohle ti vůbec nejde.“

„Je mi to líto, dobře? Já jenom chci, abys byl v pořádku. Vadí mi, že nemáš tátu jako druzí. Vždyť i děti rozvedených rodičů mají otce, i když s ním netráví tolik času. Takže se cítím špatně. To jsem měla na mysli, když jsem říkala, že platím za svoji chybu. Moje chyba byla, že jsem ti nedala skutečného tátu.“

„Já to vím, mami.“

„Co víš?“

Povzdechne si tak, jak to dokáže jen třináctiletý kluk v přítomnosti své matky. Povzdechne si a znovu si odhrne z obličeje pískově zbarvené vlasy a ten pohyb mi na vteřinu tolik připomene podobné gesto, jež jsem viděla před čtrnácti lety, že najednou nemůžu dýchat.

„Já vím, kdo to je, jasný? Můj táta.“

„Cože?“

„Řekl jsem, že vím, kdo to je.“

„Kdo? Kdo si myslíš, že to je?“

„Ten zpěvák.“

„Který zpěvák?“

„Monk,“ řekne. „Monk Adams.“

Směju se jako blázen. „To je prostě úplný nesmysl. Monk Adams. Proč si to myslíš?“

„Zaprvé, mám uši, jasný?“

„Aha, tohle? Myslíš to, co jsme říkaly před chvílí tam v kuchyni?“

„Mami, prosím tě. Myslím, jako pořád. Ty a teta Paige. Teta Paige a strejda Jake. Ta holka, co mě stříhá a tvrdí mi: Kámo, vypadáš úplně jako Monk Adams.“ Sam zakoulí očima. „Navíc to dává smysl, ne? Umím přece používat Google. Chodili jste na stejnou přípravku a tak. Žije na tom ostrově, kde jsi dřív pracovala.“

Posadím se a opřu se o sušičku. „Tak dobře, Sherlocku. Co ještě?“

„Jak to myslíš, co ještě?“

„Proč si ještě myslíš, že jsi nemanželské dítě Monka Adamse? Tedy kromě tvého nadpozemského půvabu a charismatu, které by otřásly samotným vesmírem.“

Sam zmuchlá plavky v ruce a otočí se k odchodu.

„Protože si nikdy nepouštíš žádné jeho písničky.“

Ta slova mi znovu blesknou hlavou, když zavřu dvířka myčky a stisknu tlačítko Start.

Jde o mámu.

Otočím se k Paige, jež stojí u kuchyňského ostrůvku a dolévá si sklenku rosé. Od odpoledne kolem sebe opatrně našlapujeme – připravujeme večeři, řídíme přesuny dětí, každé slovo je o půl oktávy výš než obvykle. Paige si najímá místní vysokoškolačku, která se stará, aby všechny její tři holky dělaly, co mají, se všemi těmi lekcemi tenisu a tréninkem plavání a Khanovou akademií a tím, čemu říká plážový čas, což je teď oficiální název pro způsob, jakým jsme trávily všechna ta léta, kdy jsme byly malé, my – prostě jsme jen tak blbly pod minimálním dohledem dospělých –, ale Brittani chodí v pět domů, aby se připravila na směnu servírky v Black Sheep, a Jake je ve všední dny samozřejmě kvůli práci ve městě.

Takže mě pořád něco rozptylovalo.

Sáhnu po láhvi vína. „Zastav se na chvilku. Co má být s tou mámou?“

„S mámou?“

„V autě. Když jsme telefonovaly. Šlo o něco s mámou.“

Odloží sklenici a rukou si zakryje ústa. „Panebože. Nemůžu uvěřit, že jsem ti to zapomněla říct.“

* * *

Paigina pracovna se nachází vedle kuchyně, je to něco jako spíž, až na to, že je v ní uložena veškerá rodinná administrativa na skvěle uspořádaných policích a v zásuvkách na dokumenty, jež se nehlučně zasouvají a vysouvají na kolejničkách. Tapeta má jakýsi retro kašmírový vzor na pozadí v barvě moře. Na sedátku u okna spočívá hromada knih o umění. Její notebook leží zavřený na vestavěném psacím stole. Vedle něj je lesklý pořadač s madrasovým kostkovaným vzorem, který jakýmsi nedefinovatelným způsobem ladí s barvami tapety.

Zvedne pořadač a otevře ho.

„Takže, rozhodla jsem se udělat si malý průzkum,“ řekne.

„Jaký průzkum?“

„Rodinný.“

„Ale, Paige. No tak. Opravdu si myslíš, že nějaký bratranec z třetího kolena daruje Samovi ledvinu?“

„Mallory,“ řekne, „já prostě musím něco udělat.“

„Protože já to neudělám. To chceš říct?“

„Situace s otcem dítěte je taková, jaká je. Tvůj názor zřejmě nezměním.“ Připlácne mi pořadač na hruď. „Ale možná ho změní tohle.“

Nějaký reflex mě přiměje pořadač popadnout. Držím ho mezi prsty jako Hamlet Yorickovu lebku. „Co tím myslíš?“

„Myslím tím, že jsem prošla všechny ty krabice s dokumenty, které máma nechala na půdě. Věci, co si schovala z našeho dětství, věci, co si schovala po babičce a dědovi.“

„A?“

Paige si založí ruce. „Podívej se na tu první stránku.“

Pohlédnu dolů.

Stojí tam Osvědčení o adopci.

„Do prdele. My jsme adoptované?“

„My ne, nebuď blbá. Ona. Máma. Podívej se na to datum. Dvacátého sedmého června 1952.“

V hlavě mám hotový kolotoč. Starý strojopis rozmazaný před očima. Nedokážu to pochopit, nedokážu to ani přečíst. Adoptovaná.

Vzpomenu si na své prarodiče. Postarší, formální. Jsme na večeři v jejich domě v Brookline, voní to tam citronovou leštěnkou. Máma si po našem odchodu zapálí cigaretu.

Podívám se zpátky na Paige. „Co to má kurva znamenat? Proč nám to neřekla?“

„Kdo ví? Myslím, že to vysvětluje, proč je jedináček. Babička s dědou ji adoptovali z jednoho katolického sirotčince poblíž Galwaye –“

„Počkej, Irsko? Chceš říct, že se máma narodila v nějakém irském sirotčinci?“

„A to ještě není ta opravdu divná věc. Divné je, že ta její matka nebyla nějaká svobodná puberťačka –“

„Páni, díky.“

„Zmlkni a poslouchej.“ Paige mi vytrhne složku z rukou a prolistuje několik dalších stránek. „Podívej se na tohle. Není tu žádné jméno, to je jasné, protože to má být anonymní. Ale tam, kde je uveden popis biologické matky, se píše – přímo tady –, že je to běloška, Angličanka, třicet čtyři let…“

Vytrhne papír ze štosu ostatních a zamává mi s ním před nosem.

„… a vdaná.“