Přeložila Šárka Kadlecová

Copyright © 2025 by Kristen Raddatz

Cover design by Daniela Medina. Cover illustration by Luciana Bertot.

Cover copyright © 2025 by Hachette Book Group, Inc.

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing,

an imprint of Grand Central Publishing Group, a division of Hachette Book Group, Inc., New York, NY, USA. All rights reserved.

ISBN 978-80-284-0941-8

Každému, kdo navzdory všemu dosud věří

na pravou lásku a na magii

1

Elikki

„Tak. Skoro dokonalé.“ Se spokojeným úsměvem jsem na sytě nachový samet, který v mém stánku pokrýval stůl, položila poslední náušnice.

Prohlížela jsem si svou práci – přede mnou se třpytily vyskládané šperky v lákavé kombinaci kovu, kamene, drahých kamenů a krystalů. Obzvlášť pěkně dnes vypadaly mosazné vlásenky, jak se blyštily v jasném slunečním světle. Náhrdelník ze stříbra a křemene se nechtěl nechat zahanbit a svítil ještě zářivěji, svým neomaleným třpytem poutal mou pozornost. „Ty náfuko,“ zamumlala jsem láskyplně.

Po několika drobných úpravách – tu jsem narovnala náramek, jinde jsem o kousek posunula přívěsek – jsem si spokojeně povzdechla a poprvé po půl hodině zvedla zrak od svého vystaveného zboží. Trh ještě nebyl v plném proudu, pro jednou jsem dorazila brzy. Tak brzy, že se mi díky bohyni podařilo na náměstí obsadit výsadní místo u hlavní fontány. Zoufale jsem dnes potřebovala pár kusů dobře prodat.

Zpoza nadýchaných obláčků začalo vykukovat ranní slunce a zatím nespadla ani kapka deště, takže to vypadalo na krásný den. Povon, sevřený a vmáčknutý do západního výběžku Bludičkového lesa, byl v mnoha ohledech naprosto průměrným městečkem. Ale každý den, který jsem v něm tenhle týden strávila, jsem objevovala další a další ukázky nečekané krásy. Pestrobarevnou fresku v jinak všední uličce. Trsy narcisů vysazené nazdařbůh po celém městě a vystrkující čiperně hlavičky do předjarního vzduchu. Složitou rytinu po obvodu celé městské fontány, jejíž tesání muselo dozajista zabrat hodně dní.

Teď už po náměstí chodila hrstka bytostí. Některé si od zívajícího pekaře kupovaly na snídani čerstvě upečený bochník. Jiné rovnou mířily k fontáně vyprat si oblečení a ranním vzduchem se linulo jejich veselé brebentění. A další – ty, které jsem vyhlížela – se po náměstí bez cíle toulaly a prohlížely si zboží nabízené k prodeji. Právě takové jsem potřebovala přitáhnout ke svému stánku.

„No dobrá, holka. To zvládneš,“ ujistila jsem se po rychlém nádechu a výdechu a na bujných křivkách si uhladila červený vyšívaný korzet. Ještě letmý pohled do ručního zrcátka na moje kaštanové vlasy a ruměné tváře, druhou vrstvu růžové barvy na rty a mírné pootočení dřevěné cedule na stánku – a byla jsem připravená. Šperky od Elikki měly otevřeno.

Zdvořile jsem se usmívala na každého měšťana, který se ocitl v okruhu pěti metrů od mého stánku, a zahrnovala je poklonami, jako by to byla otázka života a smrti.

„Jen se na vás dneska podívejme, záříte jako čerstvě ražená zlatá mince! Závidím vám tu energii!“

„No ne, mezi námi kráčí bohyně! To jsou úchvatné vlasy.“

„Propaničku, nebudete vy zloděj? Tím úsměvem mě totiž připravujete o dech!“

Za svoje úsilí jsem byla odměňovaná smíchem, úsměvy a nejedním potěšeným červenáním. Bytosti k mému stánku začaly přistupovat a prohlížet si šperky. Zcela jsem se ponořila do své oblíbené činnosti – obšťastňování neznámých a dohazování toho pravého šperku té pravé osobě.

Nejprve jsem prodala jemně zdobenou zlatou manžetu na ucho roztomilé trpaslici a hodně jsem slevila na ceně samou radostí z toho, jak nestydatě opětuje moje flirtování. A já si o sobě myslela, že vymýšlím dobré balicí hlášky! Ona svým kouzlem mistryni překonala, což mě nadchlo. Mrkla na mě, prohodila: „Možná se později uvidíme v krčmě?“ a se sebevědomým úšklebkem se odporoučela. Nezbylo mi než se chichotat.

Pak jsem udala soupravu měděných hudebních náramků mladému ostýchavému člověku. Z toho, jak mu cinkaly na zápěstí, se mu rozzářil obličej. Když slyšel, kolik stojí, jeho úsměv povadl, až mě zabolelo u srdce. A tak jsem mu řekla, že má dneska štěstí – trefil totiž zrovinka ten den v měsíci, kdy je pro lidi všechno za polovic! Byl ze své koupě tak nadšený, že mi mnohonásobně poděkoval, a odcházel blahem bez sebe.

Dopoledne plynulo v pracovním shonu. Na náměstí teď panoval čilý, živý ruch, jak se sem nahrnuli občané. Někteří si prohlíželi stánky, jako byl ten můj, u nichž kočovní prodejci nabízeli různé zvláštnosti i praktické domácí potřeby, jiní si pořizovali zásoby na nadcházející týden. Přátelé i páry se tu družně procházeli. Hrstka dobře oblečených uštvaných sluhů nakupovala pro svoje majetné pány. U fontány, kde na ně rodiče mohli snadno dohlížet, si hrála parta dětí.

Bylo tu hlučno a občas se strhl povyk – tu a tam propukla hádka kvůli vysoké ceně nebo nezaplacenému účtu –, ale přesto to bylo milé a já jsem nasávala vjemy z nového místa, neznámé obce. Krátce po ránu prodal pekař poslední bochník a už balil, ale to nevadilo – byli tu jiní trhovci nabízející laskominy. Ze stánků nebo povozů podávali ještě horké pirohy, vdolky sypané ovocem a jakousi lepivou místní pochoutku, ze které se sbíhaly sliny, smažené těsto na špejli potřené silnou vrstvou tmavého džemu.

Zrovna jsem si říkala, jestli si nemám udělat přestávku na polední jídlo, když se ke mně přiloudal další zákazník. Drobný člověk s mastnými vlasy a podmračeným výrazem, který se mu podle všeho natrvalo usadil ve tváři.

„A za kolik je tohle?“ zabručel a popadl jeden z mých cínových manžetových náramků. Šlo o nový a nákladný výtvor, na který jsem byla obzvlášť pyšná. U každého náramku jsem silný kov vyložila velkými, plochými acháty a na vnitřní stranu vyryla pro ochranu runy. Vyrobit ty náramky bylo vážně pracné. Zatím jsem udělala pouze tři, protože mi tvorba každého zabrala několik dní, a… neprodala jsem ani jeden.

„Ten je za pět zlatých,“ odpověděla jsem se zářivým úsměvem. Koutkem oka jsem zahlédla nesmírně vysokou, statnou osobu oblečenou do všedního, hnědého oblečení doplněného tlustou kapucí, která jí zakrývala obličej. Na okamžik jsem měla pocit, že mě pozoruje. Ale jen si pozorně prohlížela jílec širokého meče a tu a tam přitakala kovářovi na jeho vychvalování zboží.

„Pět?!“ Můj zákazník mě hlasitě vyjádřeným opovržením přinutil obrátit pozornost zpátky k němu. „Tohle za pět zlatých nestojí. Dám vám jeden.“

Navlékl si manžetu na chlupaté zápěstí a já se musela držet, abych se nenatáhla přes stůl a neservala mu ji. Nejenže byl ten šperk drahý, ale byl zároveň z manžetových náramků můj nejoblíbenější – s půvabnými acháty, které mi svou blankytnou modří připomínaly moře. Dokončila jsem ho teprve včera.

Nadechla jsem se, abych se uklidnila.

Do svého hlasu obvykle sladkého jako cumel jsem vložila špetku jedu. „Stojí pět. Pět zlatých mincí. Vzhledem k vysoké ceně materiálu a tomu, kolik práce dá podobný kus kovu vytvořit, méně nemůžu přijmout. Jemné opracování kamene a složitá kresba run si vyžadují –“

Cink. Cink.

„Dobrá, tak už dost.“ Na samet přede mnou položil dvě zlaté mince. „Sleduju celý den, jak tady smlouváte. Co kdybych vám dal dva a vy jste mi za to věnovala pár těch roztomilých hovadinek, kterými obdařujete všechny ostatní?“

Zůstala jsem na něj zkoprněle zírat.

„Viděl jsem vás flirtovat, vystrkovat kozy, dávat slevy a rozdávat úsměvy každému, kdo se za ten šrot, který tu nabízíte, uráčí vyhodit pár mincí.“ Chlípně se na mě zazubil a zabloudil očima k mé hrudi. „Tak kdepak je sleva pro mě?“

Najednou na můj stánek padl stín.

„Asi byste měl odejít,“ zaznělo hlubokým, zvučným hlasem.

Tyčila se nad námi ta zahalená postava a veškerou pozornost upírala na toho hrubiána. Trochu se při tom ošívala, jako by jí bylo nepříjemné mluvit nahlas. Pokud se ho snažila zastrašit, moc se jí to nedařilo. Ten chlap se na ni sotva podíval.

„Hleď si svého, kámo.“

Aniž mě přestal očumovat, shrábl jednou rukou svoje dvě mince a tou druhou mě chytil za paži. Ve tváři měl nasazený další úlisný úsměv.

Všechno se zpomalilo. Jakoby z dálky jsem vnímala, jak ta vysoká osoba něco příkře vykřikuje a k mému zákazníkovi se natahuje, zřejmě aby ze mě strhla jeho ruku. V částečném ohromení jsem si uvědomila, že mi v hrudi vzplál ohýnek a jeho plamínky si propalují cestu k mému mozku, šíří se mi do nohou i do paží.

Zloba. V žilách mi proudila spalující zlost.

Ukročila jsem a vytrhla ruku z hrubiánova sevření. Prudce jsem se nadechla nosem a pravou dlaní jsem opsala oblouk, který končil u mých širokých boků. Tímhle gestem se všechny šperky zvedly ze sametového ubrusu půl metru do vzduchu. Tam zůstaly viset, v úrovni očí toho muže. Ten se zarazil a znehybněl. Rozhlédl se po kovových předmětech kolem sebe a zasyčel: „Uklidni se, elfko.“

Zvedla jsem ruku a sevřela ji v pěst. Moje klenoty jako vojáci na generálův povel okamžitě zpozorněly, posunuly se k tomu muži o několik centimetrů blíž a zlověstně jiskřily. Obzvlášť hrozivě vypadaly vlásenky, jejichž ostré hroty mu mířily přímo do zpoceného obličeje. Pomalu couval. Usmála jsem se.

„Radši bys měl jít.“ Luskla jsem prsty druhé ruky a poslala mu zpátky ty dva zlaťáky. Hrábl po nich, ale minul je a mince spadly na dlažbu.

Cink. Cink.

Pak jsem lehce natočila zápěstí a tím pohybem se stáhla cínová manžeta, která pořád ještě obemykala to jeho. Poddala jsem se urputnému tepání své zlosti a natáčela jsem dál… a ještě dál. Držela jsem křehkou končetinu toho muže v neviditelném úchopu a v jeho vyděšeném výrazu se zrcadlila moje moc. Magické sevření jsem povolila, teprve když jsem slyšela mírné křupnutí lámající se kosti.

Ukázala jsem na sebe a manžeta mi s radostí vlétla do ruky. „Dobrá práce,“ pochválila jsem ji a ona se zahřála mým dotekem. Pravou rukou jsem opsala obrácený oblouk a všechny šperky se lehounce snesly zpátky na samet.

Muž zbledl jako křída a sykal bolestí. Zatímco na zemi šátral po svých mincích, rozhlížel se po kolemjdoucích a užasle na ně pokřikoval: „Všimli jste si, co udělala?! Viděli jste, jak mě ta zlá elfka napadla?“ Někteří na něj hleděli znechuceně – sledovali to všechno od začátku. Jiní se začali podezřívavě dívat na mě. Většina ho lhostejně míjela.

Já jsem se na každého sladce usmívala, dokud se dav nepřesunul jinam. Muž se na mě naposled zpola nenávistně, zpola ustrašeně podíval a pak z rušného náměstí odklopýtal. Jakmile jsem věděla, že je pryč, ulehčeně jsem si oddechla.

Poněkud roztřesenými prsty jsem honem začala zboží balit. Nejdřív jsem uklidila ty tři manžety. Pak vlásenky a při tom jsem čerpala útěchu z jejich pevnosti a ostrosti. Potom náušnice, přívěsky, řetízky, náramky, náhrdelníky a prsteny. Rozrušeně jsem svinula sametový ubrus a schovala si do sukní měšec s mincemi. Poblíž si někdo odkašlal. Vzhlédla jsem.

Byla to zase ta vysoká osoba. Ani jsem si neuvědomila, že tady pořád ještě stojí. Působila jako velký hnědý balvan, nemluvný a zapomenutelný. Přestože jsem měřila skoro metr osmdesát, stejně nade mnou tak jako nad každým, kdo byl na náměstí, vyčnívala. Musela mít hodně přes dva metry. Že by poloobr? Jiskry mé zlosti dosud doutnaly, a tak jsem se na něj zamračila. O co se to pokoušel? Bránit mě před tím moulou? Hrát si na velkého, silného ochránce? Děkuju, ale nechci.

Teď když stál přímo přede mnou, tlustá kapuce mu stínila obličej pouze částečně. Zvědavě jsem si ho prohlédla.

Upíraly se na mě oči teple hnědé jako kouřově zbarvený křišťál. Hebké rty, které se teď mírně mračily, měly tlumenou fialovou barvu, o pár odstínů tmavší než levandulová pokožka. No jo, podle vzhledu skutečný poloobr. Na chvilku mi to přestalo myslet.

Než jsem se vzpamatovala, znovu si nejistě odkašlal a odvrátil pohled. Přiměla jsem se vzchopit a pokusila se vybavit si rozhořčení, které jsem cítila ještě před minutou. Nešlo to, ale stejně jsem se na něj utrhla. „Vždyť jste nemusel zasahovat. Dokázala jsem si poradit sama.“

Chvíli si mě mlčky prohlížel. „Máte pravdu. Měl jsem se napřed zeptat, jestli pomoc potřebujete. Omlouvám se.“

„Tak… dobře,“ odvětila jsem.

„Dobře,“ zopakoval po mně.

Stáli jsme tam několik vteřin v rozpacích. Vytrvale na mě hleděl, jako by chtěl něco dodat. Jak jsme se tak navzájem pozorovali, najednou se mi rozhořela pokožka. Uvědomovala jsem si vlastní dech, těsné kostice šněrovačky i to, že mě magií dosud svrbí dlaně. Naše pohledy se do sebe vpíjely. Hluk tržiště se vytrácel a já si připadala jako sotva před pár minutami jeden z mých šperků – ztuhlá na místě a připravená se rozletět.

Zrovna jsem otvírala ústa, abych se představila, když prudce zamrkal a odporoučel se.

Vteřinku jsem byla v šoku – a možná drobátko zklamaná – a pak jsem se zase pustila do práce. Posbírala jsem svoje věci, naposled stánek prohlédla a se zafuněním jsem se vydala opačným směrem, pátrat po nějakém zatraceně zaslouženém jídlu.

2

Nejdřív jsem se však musela zastavit v řemeslnickém cechu, abych doplnila zásoby ke kování. Stejně se cech víceméně nacházel na cestě do krčmy, ve které jsem pobývala. Abych uchlácholila kručící žaludek, koupila jsem si jednu z těch špejlí s těstíčkem, které mě tolik lákaly – podle pouličního prodavače se jim správně říkalo špejlíky. Pak jsem zamířila k cechu, a zatímco jsem se na rušném náměstí proplétala mezi ostatními bytostmi a marně se snažila spořádat tu lahodně sladkou smaženou pochoutku dřív, než mi džem steče po prstech, v duchu jsem si sestavovala seznam.

Rozhodně stříbro. Měla jsem ho sotva dost na výrobu jednoho či dvou tenkých prstenů. Nový pilník, protože starému se ulomila rukojeť, a navíc zrezivěl. Další náhradní řetízky, hlavně takové ty jemné dlouhé, které byly moderní a příliš pracné na to, abych si je dělala sama. Radši si vyšetřím čas i tvůrčí energii na přívěsky, které na ty řetízky zavěsím.

Ucukla jsem, abych se vyhnula kolemjdoucímu, a když jsem zabočila do tišší postranní uličky, která vedla k cechu, utřela jsem si kapesníkem z prstů zbytky lepkavého džemu. Na jednom zápraží jsem zahlédla lenošit dvě z mnoha toulavých městských koček, a tak jsem mezi ně položila špejli, aby si mohly pochutnat na ždibci zbylého těstíčka. Jednou dvakrát jsem je pohladila a šla dál. Pořád svítilo slunce a měšťané, kteří se procházeli po povonských ulicích, se zdáli dobře naladění.

Aspoň většina se zdála, pomyslela jsem si, když mi na mysli vytanul rozzlobený výraz toho hrubiána. Snad se poučil a já s ním už nebudu mít co do činění. Ale možná by nebylo od věci přesunout se co nejdřív jinam.

Když jsem přicházela k širokému, přívětivému vchodu do cechovního domu, myšlenky mi zabloudily od toho hajzla k tajemnému fialovému poloobrovi, který se snažil zasáhnout. Škoda, že se tak záhy vypařil. Prošla jsem pod otevřeným kamenným obloukem a kráčela přes malé nádvoříčko, jehož podlahu zdobila mozaika z hrubé dlažby, směrem k hlavnímu sálu, kde se prodavači chystali na tržní den. Uvnitř panoval skoro stejný ruch jako na náměstí. Tohle městečko nebylo velké, a tak se jeho cechovní domy nijak nevyjímaly. Řemeslnický cech, do něhož jsem už dlouho patřila, zaujímal tuhle útulnou část skládající se z hlavního sálu, ve kterém řemeslníci vystavovali a prodávali svoje zboží, několika postranních místnůstek používaných na schůzky, dlouhé společenské místnosti v podzemí vybavené kavalci pro hladovějící umělce a malé venkovní kovárny přistavené vzadu za budovou. Mohla jsem svoje zboží klidně prodávat ve zdejším sále – a párkrát jsem to už udělala a našla si tak mezi spoluřemeslníky nové přátele –, ale dnes jsem se rozhodla pro náměstí, abych využila skutečnosti, že se koná obecný městský trh. Přesto mě pohled na hojnou účast potěšil. Jak jsem si už během svého krátkého zdejšího pobytu všimla, obyvatelé Povonu si zřejmě umění a kultury velmi považovali – což bylo u tak malé obce vzácností, a o to větší jsem z toho měla radost.

Zahlédla jsem Shree, přátelskou člověčí prodavačku ve středních letech, s níž jsem se před pár dny seznámila, a tak jsem si to namířila přímo k jejímu stolu v jednom koutě sálu. Když jsem k ní přistoupila, v hnědém obličeji se jí rozlil vřelý úsměv.

„Dobré ráno, má drahá!“ zaštěbetala.

„Dobré ráno, paní! Potřebuju nový osmipalcový pilník,“ oznámila jsem jí a opětovala její úsměv. Pak jsem si prohlédla zboží, které vystavovala. „A vím, že jste v okolí na nástroje ta nejlepší. Máte tu nějaké, na které bych se mohla podívat?“

Zachichotala se a přitáhla si dřevěnou bedýnku. „Vy jedna lichotnice. Ano, má drahá, pár jich mám. Hrubé, nebo jemné?“

„Spíš jemnější. A zakulacené, pokud takové máte,“ odpověděla jsem, zatímco přede mě pilníky vykládala. „No ne, tyhle jsou dokonalé!“

Probíraly jsme různé možnosti a zároveň jsme spolu klevetily o tom, co se děje v cechu. Nakonec jsem se pro jeden pilník rozhodla, a jen aby se neřeklo, trochu jsme o něj v dobrém rozmaru smlouvaly.

Najednou v sále utichl nepřetržitý šum a já jsem se rozhlédla, abych zjistila, co upoutalo pozornost všech přítomných.

Byl to on. Ten poloobr z náměstí, tak vysoký, že se ve dveřích musel mírně sehnout. Co ten tady dělá?

Hluk v sále se téměř vrátil k normálu. Všeteční, ale povětšinou laskaví občané Povonu nechtěli na toho mohutného muže tyčícího se nad nimi nezakrytě zírat. Pomalu se proplétal davem a buď čekal, až mu ostatní uhnou, nebo je opatrně obcházel, místo aby si razil cestu, jak jsem to viděla u mnoha jiných statných mužů.

Tu a tam se zastavil, aby si prohlédl něčí zboží, a když se blížil ke stolu Shree, honem jsem jí zaplatila a zapadla do vedlejšího stánku s tapisériemi, než si mě mohl všimnout. V hrudi mi nepříjemně bušilo srdce. Bezpečně schovaná za obrovským tkaným zpodobněním olihního pavouka – kdo by stál o to, aby mu tohle viselo doma?! – jsem vykoukla, abych viděla, co dělá. Za mnou v křesle pochrupoval postarší tkadlec, zřejmě ponořený do velmi hlubokého spánku. Těžko mu mohlo vadit, že jeho stánek používám k dočasnému úkrytu.

Ani jsem nevěděla, co mě nutí se schovávat. Možná jsem hledala příležitost ho pozorovat, když mě na tom náměstí tak rozhodil a pak měl tu drzost se sebrat a odejít.

Bylo na něm jasně poznat, že se tu necítí příjemně. Jak se kolemjdoucím nevrle omlouval, široká ramena zvedal až k uším. Když došel ke Shree, rozzářily se mu oči. Sebral z jejího stolu dlouhé železné kovářské kleště, které v jeho velké ruce vypadaly spíš jako cvičební dětský příbor, odkašlal si a zeptal se. „Promiňte, kolik za ně chcete?“

Shree si ho prohlédla od hlavy k patě a oči jí uznale zajiskřily. „Pro vás, brouku, jeden stříbrňák a čtyři měděné.“

Muž se ani nepokusil smlouvat a sáhl do měšce s mincemi, který měl zavěšený u pasu. Odfrkla jsem si nad jeho naivitou a on se otočil. Vcukuletu jsem zalezla zpátky za tapisérii a tajila dech, až se mi dělaly mžitky před očima. Uplynul jeden okamžik, pak druhý.

Shree si zřejmě mlčení svého zákazníka vyložila jako váhání, a tak zašvitořila: „Ale můžu slevit na stříbrňák a drobnou laskavost.“

„Laskavost?“ zopakoval po ní.

„Hm. Náš cech se celé dopoledne pokouší dostat k tomu maličkému koťátku nahoře na té krokvi.“ Ukázala na trám za sebou. Byl vysoko u stropu a já jsem si všimla, že se odtamtud přes šum cechovního sálu občas ozývá žalostné mňoukání. Na zemi pod trámem bylo naskládáno několik dřevěných beden.

„Chuďátko tam někdy během noci uvízlo a nikdo z nás na něj nedosáhne. Tyhle toulavé kočky se ustavičně dostávají do potíží,“ dodala a zavrtěla procítěně hlavou. „Čekali jsme, až farmář Ling později přinese žebřík, ale když už jste tady…“

Povytáhla obočí a naklonila hlavu k uvězněnému koťátku. Poloobr stál chvíli jako přikovaný, ale pak konečně položil kleště zpátky na stůl a beze slova ho obešel. Přistoupil k zadní zdi a natáhl jednu dlouhou paži. Ze svého útočiště za zástěnou z tapisérií jsem ho zřetelně slyšela mumlat: „No tak, ty jedno. Pojď už dolů, zlatíčko… Dostaneš k večeři dobré kuřátko, co na to říkáš, hm?“

Po několika vskutku truchlivých zakníkáních a dalším přemlouvání muž konečně nabral šedé chlupaté klubíčko a přidržel si ho u široké hrudi. Když ho zběžně prohlédl, vložil ho Shree do rukou. Pár kolegů z cechu, kteří stáli poblíž, té záchraně zatleskalo. Než sklopil hlavu, stačila jsem zahlédnout, jak se jeho levandulové tváře zbarvují do nachova.

Tak to bylo kurevsky boží. Zklidni se, můj klitorisi.

„Zdá se v pořádku,“ pronesl tiše s pohledem upřeným na koťátko. „Nejspíš jen potřebuje napít a najíst.“ Sáhl do svého váčku s mincemi, pár jich položil na stůl a vzal si kleště. Pak zdvořile kývl Shree na rozloučenou, toporně se otočil a chystal se k odchodu.

„Zapomněl jste, že máte slevu, mladíku!“ zašvitořila Shree a s úsměvem mu přes stůl přisunula několik měďáků.

Poloobr zavrtěl hlavou. „Nechte si je paní. Jen tomu chlupáči dejte pořádně najíst, ano? A pokud možno dohlédněte na to, aby už nikam nelezl.“ Když se ho někteří pokusili oslovit, s tvářemi pořád ještě zarudlými se ještě víc schoulil do svého hnědého kabátu, jako by se chtěl schovat, ačkoli se nad všemi tyčil o dobrý půlmetr. Zamířil k východu, jak nejrychleji mohl, aniž by do někoho vrazil.

Zůstala jsem stát, kde jsem byla, se zavřenýma očima jsem se tiskla zády ke středu tapisérie s olihním pavoukem a v duchu si přehrávala obrázek toho, jak ve svých dlaních choval to maličké koťátko. Tak něžně.

Chrápání za mnou se vystupňovalo do dusivého chroptění, až se majitel stánku polekaně probudil a mě tím vytrhl ze snění. Vytřeštili jsme jeden na druhého oči. Věnovala jsem mu svůj nejúchvatnější úsměv, zasalutovala jsem, odhrnula těžkou tapisérii a vešla zpátky do rušného cechovního sálu. Když jsem se zastavovala u jiných prodavačů, abych si opatřila zbytek zásob, nutila jsem se zaplašit myšlenky na levandulového fešáka a soustředit se na mámení co nejlepších cen. Většinou se mi to dařilo. Jakž takž.

Jakmile jsem měla nákup bezpečně uložený, popadla jsem svůj ranec a vyklouzla zase ven do městských uliček. Kručící žaludek mě nutil shánět se po večeři.

„Tohle je BOŽÍ,“ zaúpěla jsem a polekala tím číšnici, která přede mě kladla vrchovatou mísu chlebového pudinku. Ještě se z něj kouřilo, byl měkký, mazlavý a pokapaný krémem tak, že se na něm dělaly klikaté potůčky. Nasála jsem do nosu vůni skořice a muškátového oříšku. „Dokonalé.“

Po tom, jaký jsem měla den, jsem si to zasloužila. A abych byla vůči sobě spravedlivá, začala jsem poctivým zeleninovým ragú a jedním suchých ciderem. Z toho se vyklubaly cidery tři…

Teď jsem se z moučníku tetelila blahem a u ohně v krčmě bylo teplo a útulno. Šlo zřejmě o nejpopulárnější hostinec ve městě. Byla jsem tu jen na čtyři dny, a dokud jsem na trhu prodávala šperky, nahoře jsem si pronajímala nejmenší pokoj. Zvykla jsem si nezůstávat nikdy na jednom místě déle než týden či dva. Ale bohyně, tenhle chlebový pudink se mi bude těžko opouštět, až přijde čas.

Znovu jsem zasténala a vysloužila si tím od číšnice pobavený pohled. Olízala jsem dočista svou lžíci a pak jsem se na ni uličnicky zazubila. Číšnice se zahihňala a odcupitala zpátky k baru.

Rozhlédla jsem se a zkoumala zpola plnou krčmu. Třeba se přece jen ukáže ta roztomilá trpaslice z dnešního rána. Jelikož se začalo šeřit, obsluha zapálila pár svíček. V koutě spustil starý šumař poklidnou melodii, a zatímco jsem si pochutnávala na lepkavém dezertu, hlavou jsem kývala do rytmu.

V rohovém boxu mladá žena pomocí své magie rozbublala ve sklenici mléko, aby zabavila batole. Stačilo jí k tomu prosté gesto ruky a soustředila se hlavně na to, jakou z toho má děťátko radost. Mléko vypěnilo a žena nechala několik bublinek vznést do vzduchu a přistát na jeho nosánku a baculatých tvářičkách. Batole je s výskotem všechny popraskalo, až mělo obličejíček celý pocákaný od mléka. Oba se rozesmáli a mě z toho pohledu píchlo u srdce. Tohle bych měla taky dokázat. A mít. V ženině podání se to zdálo tak snadné – její schopnosti působily stejně přirozeně jako láska v očích toho dítěte.

Odtrhla jsem od nich zrak. K čemu by mi byly takové hloupé triky jako foukání bublin? Jen se podívejte, co svedu já, když je třeba – jak lehce jsem se dneska ubránila před tím úchylem.

Až moc lehce… nejspíš jsem mu zlomila zápěstí, pokusil se namítnout tenounký hlásek, ale já ho zapudila a dala si další doušek cideru.

Mou pozornost upoutaly těžké kroky ve vchodu do krčmy. Dovnitř vešel ten už dobře známý poloobr, oblečený celý v hnědém, a mířil k baru. Opatrně obešel stoly a barové stoličky – vedle něj vypadal každý kus jako nábytek z domečku pro panenky – a zamumlal na barmana objednávku.

Bez přemýšlení jsem vstala ze židle a vyrazila na druhý konec místnosti. Než jsem se nadála, stála jsem těsně za ním. Vztáhla jsem ruku – no ne, ten cider, který tu podávají, musí být pěkně silný – a poklepala ho tak vysoko na paži, jak jsem dosáhla.

Trhl sebou a otočil se na podpatku. Zvedla jsem ruce.

„To jsem jen já,“ prohodila jsem zlehka, když jsem potlačila chvilkový záchvěv strachu z toho, jak se nade mnou tyčí.

„Zase vy,“ podotkl.

„Ano, já! Ta roztomilá elfka, kterou jste se dnes dopoledne snažil nepříliš vznešeně chránit před otravným nemravou.“ Pokusila jsem se nasadit svůj typický drzý úsměv. Žádná reakce – jeho levandulový obličej vypadal přísně jako zavřené okenice.

Proti své vůli jsem na něj od chvíle, kdy jsem odešla z cechovního sálu, nejednou myslela. Nakonec jsem musela uznat, že si ode mě na tom náměstí nezasloužil takovou uštěpačnost. Teď s plným břichem a po pár drincích jsem uznávala, že mnou nepříjemné setkání s tím chlípníkem otřáslo a na tohohle muže jsem se možná trochu moc obořila. Vždyť mi chtěl koneckonců pomoct.

Co by neshodu srovnalo líp než špetka šarmu a zakoupené pití? Anebo by to možná chtělo něco poněkud… odvážnějšího.

Natáhla jsem se přes něj a popadla jeho korbel. Přidržela jsem si ho oběma rukama – byl to v podstatě soudek! – a zhluboka si z něj lokla. A zašklebila se.

„To je… voda s citronem? Vy pijete vodu s citronem v hospodě?“ Praštila jsem korbelem o pult a pak do poloobra uličnicky dloubla. „Nechte mě koupit vám jako poděkování pořádné pití.“

Přešlápl z nohy na nohu. „Poděkování?“

„Ano, poděkování za vaši chrabrou, byť nepotřebnou snahu bránit mou čest před tím mizerou, který mi chtěl krást šperky.“ Co to tady vůbec vykládáš, Elikki? Zavři pusu!

„To je milé, ale… není to nutné.“ Do tváře se mu vloudilo pobavení. Mírně se uvolnil a opřel se o bar. Hluboce posazený tón jeho hlasu mi duněl v hrudi. Trochu se mi z toho zamotala hlava. Naklonila jsem se blíž, sledovala jeho oči, přála si, aby dál mluvil, a zachytila jsem slabou vůni hořícího dřeva a máty. Přitahoval mě jako čerstvě zapálený oheň. Stejně jako na tom tržišti mě už zase příjemně brněla kůže a zrychloval se mi tep.

„Nebo… nebo mám nahoře pokoj…?“ slyšela jsem se říkat. Poloobr ztuhl. Hnědé oči mu zajiskřily a na chviličku se vpily do mých, načež se pevně zavřely. Ucukl, už zase se ode mě odtahoval. Brnění přešlo v palčivé bodání, po hrdle a hrudi mě pleskaly kopřivy.

V hlavě mi to poníženě šrotovalo. Taková hrůza. Jeden z deseti nejtrapnějších okamžiků v tom tvém pitomém, hloupém životě. Padej. Odsud. Elikki. Honem!

Vyhýbal se mému pohledu. Chabě jsem se zasmála a škytla. Pak jsem tak rychle, jak mě nohy nesly, vystřelila ke schodům a běžela po nich nahoru. Bezpečně skrytá před zraky všech jsem zapadla do své komůrky a svalila se na postel.

Cideru se už nenapiju. Nikdy. Už žádný cider a přitažliví poloobři. Schovala jsem si hlavu pod polštář a zahanbeně skučela.

3

Barra

Co se to právě stalo? Rozhlédl jsem se kolem sebe, ale nezdálo se, že by si v poloprázdné krčmě někdo něčeho všiml. Zahleděl jsem se otupěle do prázdna a snažil se přebrat si v hlavě uplynulých pár minut.

Šel jsem k baru – ano.

Obstaral jsem si pití, aniž bych k sobě přitáhl něčí pozornost – ano.

Přepadla mě ta nádherná, uštěpačná elfka z trhu – ano.

Podařilo se mi na ni necivět ani ji nepřivést do rozpaků – snad ano?

Odvracel jsem zrak od jejího dokonalého obličeje, jemných, zašpičatělých oušek a bujných křivek – spíš ano?

Zdvořile jsem odmítl pozvání do její postele – tak počkat.

To ne. Ne, ne, ne, néééé.

Že jsem jí na něj vůbec neodpověděl? Zavařil se mi mozek, když se ke mně naklonila a voněla cukrem a skořicí.

Už na trhu bylo těžké se na ni nedívat, když jsem sledoval, jak si vesele povídá s každým, kdo si prohlížel její zboží, a její úsměv září stejně jako vystavené šperky. I když se obrátila ke mně, naštvaná a pořád rozzuřená po hádce s tím sprosťákem, jen mě ještě víc přitahovala. Byla tak živoucí – vášnivě a neohroženě sama sebou. Měl jsem co dělat, abych se v tu chvíli odvrátil a odešel.

Potkat ji tady, zrovna v krčmě, kterou pravidelně navštěvuju, kdykoli jsem služebně v Povonu, byl trochu šok. Znal jsem se natolik dobře, abych věděl, že bych si měl od každého, kdo je takhle okouzlující, udržovat odstup. Jenže pak mě pozvala do svého pokoje…

Nastala chvíle, pouhý zlomek vteřiny, kdy jsem byl v pokušení souhlasit. Uchopit její drobnou ručku a nechat se odvést nahoru. Jít za tím uličnickým úsměvem, kamkoli mě povede.

Ale co pak? Viděla by to celá krčma, věděli by, co děláme. Šuškali by si. Odsuzovali by to, možná by se dokonce posmívali. Začal jsem se potit, už když jsem si to jen představil. A co až bychom se dostali do jejího pokoje? Běžná postel by mou velkou postavu rozhodně neunesla. Dokázal bych ji vůbec potěšit? Je to už tak dávno…

Takhle to bylo lepší. Musela něco vyčíst z mého výrazu – nebo z toho trapného, hloupého mlčení, když se mi honilo hlavou, jak může tohle dopadnout –, protože vzápětí odešla. Stejně té nabídky nejspíš okamžitě litovala.

Anebo, ach bohyně… co když to byla jen ukázka jejího laškovného koketování? Dnes dopoledne jsem ji na tom trhu dlouho pozoroval. Možná až moc dlouho. To, jak svým úsměvem zvedla každému náladu, ten její laskavý, srdečný smích, který k ní přitahoval kupce, jak ostatním lichotila a oni na oplátku lichotili jí – bylo to, jako pozorovat květiny pookřívající na slunci. Pravděpodobně to pozvání myslela žertem a já ho jako pitomec vzal vážně. Musím být jedním z nejtupějších mužů v Kurrielské říši.

Jenže… byla tu chvilka, kdy na mě hleděla. Její šedé oči se vpíjely do těch mých a působilo to hrozně upřímně. Svou pozornost soustředila výhradně na mě a s tím jsem se u nikoho nesetkal už celé měsíce. Celé roky.

A dost. V duchu jsem se profackoval a napil se pořádně vody ze svého korbele. Do tváře se mi vloudilo pousmání při vzpomínce na to, jak ho sotva uzvedla. Na tu kapku, která jí ulpěla na horním rtu, a jak si ji olízla.

Dveře krčmy se rozletěly dokořán a dovnitř hlučně vpadli dva morousové. Ten první byl městský strážník. U pasu mu visel dřevěný pendrek a na hrudi se hrdě skvěl vyleštěný odznak s královniným znakem. Těsně za ním jsem spatřil toho neotesaného člověka z tržiště. Ošklivě se mračil a zápěstí měl zavázané a upevněné v provizorním závěsu.

Oba zamířili k baru. Krčma se mezitím začala plnit bytostmi, které se tu po celodenní práci zastavily na pintu nebo na jídlo, takže strážník musel bouchnout pěstí do pultu, aby upoutal barmanovu pozornost.

„Hledáme jednu ženu,“ vyštěkl. „Elfku. Je vysoká, s nazrzle hnědými vlasy, bledá a… boubelatá,“ dodal trapně.

„To jsme tady všichni, brachu,“ odvětil poloork za barem a uchechtl se. Okolo stojící zákazníci propukli v smích a přiťukávali si sklenicemi.

„Hodně boubelatá,“ doplnil s úšklebkem ten zraněný. „Je to nebezpečná zločinka. Namouduši mě napadla přímo na náměstí. Málem ze mě vymámila zlaťáky, a když jsem se pokoušel uprchnout, svou nekalou magií mi zlomila zápěstí.“

Strážník mu položil ruku na rameno, aby ho uklidnil. „Najdeme ji, Felsithe. Nech to na mně.“ Pak se obrátil zpátky k barmanovi a zeptal se: „Tak tedy, viděl jste tu ženu, která obtěžovala mého bratrance? Je to mágyně jménem Elikki vyrábějící kovové šperky. Prý tulačka, která momentálně přebývá tady. Musí se okamžitě dostavit k výslechu a následnému odsouzení.“

Ztuhl jsem. Barman poslouchal jeho proslov, zatímco stíral vlhký pult, doléval pití a vybíral mince. „Obávám se, že takovou dámu jsem tady neviděl,“ odpověděl mu. „Právě teď máme ubytované pouze dva hosty – starého pána a příjemnou malou trpaslici. Máte špatné informace.“

Odvrátil se, aby zákazníkovi u baru nalil hrnek svařeného vína. Strážník se tvářil dotčeně. Felsith sem už přišel zrudlý vzteky a teď nebezpečně brunátněl. „Já vím, že tady je!“

Najednou si všiml, že stojím na druhém konci baru, a rozčileně na mě namířil prstem. „Vy! Vy jste tam dneska byl! Znáte tu elfku? Víte, kde je?!“

Upřelo se na mě příliš mnoho očí. Všichni vyčkávali. Felsith ťukal prsty o pult a přezíravě na mě civěl. Polkl jsem.

„Neznám ji. Jen jsem šel kolem.“

„To vám nevěřím.“

„Nu,“ pomalu jsem se napil, „tak to je.“ Opětoval jsem jeho pohled a pronesl co nejhlubším a nejmírnějším hlasem: „Ale myslím, že jsem ji zahlédl u náměstí, v hospodě několik ulic odsud.“

„Zřejmě U Orla,“ doplnil barman a pokrčil rameny.

Přikývl jsem. „Přesně tak, U Orla.“

Felsith mezi námi nevěřícně těkal pohledem. Otvíral ústa, aby zahulákal něco dalšího, ale strážník ho zatahal za paži a začal postrkávat ke dveřím. „No tak,“ zamumlal, „pojďme se tam aspoň podívat. S těmihle typy si nechci nic začínat.“

Atmosféra v krčmě ještě víc zhoustla. Všichni přítomní zbystřili a probodávali ty dva pohledem. Některým dokonce zabloudila ruka k dýce. Strážník táhl svého bratrance k východu a ten zatím chrlil přes rameno nadávky.

Vtom jsem spatřil, jak se do vřavy v hlavním sále krčmy snáší ze schodů známý červený korzet a rovněž míří ke dveřím. Elikki. Nesla na zádech veliký ranec, na sobě měla dlouhý plášť s kapucí a ve tváři odhodlaný výraz.

Poznal jsem, kdy si všimla Felsitha a strážníka – zarazila se a pátrala zrakem po jiném východu.

A taky jsem poznal, že ji Felsith zahlédl. Vykřikl, jako by ho na nože brali, a začal se k Elikki prodírat davem.

No do prdele.

Do očí se mi se mi na okamžik upřely ty její šedé, vykulené strachem. Pak se Elikki pohnula. S elfím půvabem se dala na úprk, a když to bylo nezbytné, odstrkovala ostatní z cesty. Já zatím udělal to jediné, co mě napadlo. Chytil jsem Felsitha za zápěstí, stáhl ho zpátky a vychrstl mu na hlavu obsah svého objemného, skoro plného korbelu. Na Elikki jsem zařval: „UTÍKEJ!“

Felsith prskal a vřískal. „Kurva, není to VODA S CITRONEM?! Dostal se mi do očí a pálí!“ A hned nato: „Jauvajs, moje ZÁPĚSTÍ! Zlomil jsi mi druhou ruku, ty hulváte!“

Viděl jsem, jak se Elikki dostává ke dveřím a vybíhá ven. S úlevou jsem se otočil zpátky k Felsithovi. Ten se snažil se mnou rvát, kopal mě těmi svými mrňavými botami do holení.

Ustoupil jsem od něj a zamířil ke dveřím. Dav mé postavě vysoké dva metry třicet udělal místo. Rozestoupil se přede mnou a shlukl se kolem Felsitha a strážníka, aby je zdržel. Vyběhl jsem ven a za rychle se blížícího soumraku mžoural po Elikki.

Zahlédl jsem ji o několik ulic dál – no ne, ta byla hbitá – a pospíchal za ní.

Elikki

Zaslechla jsem za sebou těžké kroky, a tak jsem se znovu dala do běhu. Takhle jsem si to rozhodně neplánovala. Nemohla jsem uvěřit, že na mě ten červ poštval strážce zákona!

Předtím jsem ve svém pokoji chodila po dřevěné podlaze a přehrávala si svůj stupidní střet s tím nespravedlivě sexy chlapem zdola. Jediná svíčka v mém kamrlíku blikala, jak jsem vířila vzduch sukněmi, když jsem přecházela sem a tam a balila si věci do velkého, spolehlivého rance, který obsahoval téměř všechen můj pozemský majetek. Šlo to úmorně pomalu, jako by se moje věci svévolně rozutíkaly. Ale poskytlo mi to čas na imaginární rozhovor s hnědě oděným mužem v mé hlavě.

Když jsem s tímhle byla hotová a drahnou chvíli jsem bědovala a kvílela do polštáře, cítila jsem se mnohem líp. Přesto jsem nedokázala zcela setřást ten nechutný pocit z odmítnutí. Samozřejmě že jsem se neměla za co stydět – šla jsem si za tím, co jsem chtěla, a to přece není žádná hanba.

Ale stejně mě to… mrzelo. Trošku.

Už léta se mi nestalo, že by někdo, o koho jsem stála, nevítal příležitost se mnou být. Nebo být v mém okolí. Anebo aspoň někde poblíž a po ruce, pro případ, že bych potřebovala dolít pití. Byla jsem kurevsky okouzlující a každý, s kým jsem se setkala, si to uvědomoval. Ale v té krčmě jsem nemohla dál zůstat. Pochopila jsem, že do ní často chodí, a muset se s ním setkávat zas a znovu, dokud budu ve městě – to nepřicházelo v úvahu. Proto jsem se rozhodla sbalit si saky paky a najít si na noc něco jiného.

A teď mě vyháněli z města!

Opatrně jsem se ohlédla přes rameno, abych viděla, koho mám v patách. Zpomalovala jsem, až jsem se zastavila, otočila se a zůstala nevěřícně zírat. „Děláš si ze mě srandu? Proč mě pro bohyni živou pronásleduješ? Myslela jsem, že po mně jdou strážníci!“

Poloobr se ani nezarazil, jen se kolem mě prohnal. „Však taky jdou. Utíkej dál!“

„Cože?“ Ze směru, odkud přišel, jsem zaslechla hlasy. Bylo jich víc než jen dva. Ten fízl zřejmě našel nějaké parťáky. Zalapala jsem po dechu a vyrazila za poloobrem.

„Kam běžíme?“ sykla jsem na něj.

„Prostě se mě drž! Mám plán.“

Zabočili jsme prudce doprava, hnali se tichými ulicemi a zdržovali se ve stínu. Brzy jsme se ocitli kousek od hlavní městské brány. Poloobr zamířil k blízké stáji a já zatím čekala schovaná za navršenými balíky sena a napínala svoje elfí uši, jestli neuslyším, kde jsou naši pronásledovatelé. Zbývala nám minuta, možná dvě, než nás doženou.

Když poloobr vyběhl ze stáje, vedl to největší zvíře, jaké jsem kdy viděla. Koně? Nedovedla jsem si v hlavě srovnat, co před sebou vidím. To stvoření bylo ve srovnání s každým koněm, kterého jsem znala, přinejmenším dvakrát tak velké.

Vzápětí mi poloobr pokynul. „Nasedni si.“

„Mám si… nasednout? Na tohle?“ Vytřeštila jsem oči. „To je ten tvůj plán?!“

„Ano.“

„Ne!“

Podvečerním tichem k nám pronikl křik a rychle se blížící kroky. Poloobr utahoval sedlo, velké ruce mu rychle kmitaly po přezkách a kožených popruzích. Při tom na mě zavrčel: „Je to na tobě. Můžeš tu zůstat a čelit rozzuřenému davu strážníků. Můžeš se jim pokusit utéct. Anebo můžeš vylézt na toho pitomého koně.“

Z dlouhé honičky jsem už sotva popadala dech a tížil mě můj ranec. Ale nemohla jsem ho zahodit. Obsahoval vše, co mi patřilo – moje šperky, nástroje, měšec s mincemi, oblečení. Všecičko.

Naposled jsem se ohlédla za sebe – zpoza rohu se už nořily pochodně – a přistoupila k té děsivé potvoře. Šátrala jsem po něčem, o co bych se zapřela, abych se na ni mohla vytáhnout, jenže třmeny jsem měla v úrovni prsou.

Pak si stoupl do třmene a hravě se vyhoupl za mě. Natáhl se po uzdě a nařídil mi: „Drž se.“

„Čeho?!“