Knihu finančně podpořil Goethe-Institut

JAN MOHNHAUPT

ZVÍŘATA V HITLEROVĚ ŘÍŠI

Z německého originálu Tiere im Nationalsozialismus, 

vydaného nakladatelstvím Carl Hanser Verlag 

v Mnichově v roce 2020, přeložila Michaela Škultéty.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o. 

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4, 

v roce 2022 jako svou 657. publikaci.

Elektronické formáty Kosmas.

Redakce textu Magdalena Štulcová.

Jazyková korektura Jarmila Slavíková.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Grafická úprava a sazba Adam Lederer (ProAL).

Na obálce použita fotografie sochy Johannese Darsowa 

„Jelen s korunou“, zhotovené u příležitosti 

Mezinárodní myslivecké výstavy konané v Berlíně v roce 1937, 

kterou poskytl Reichsbund Deutsche Jägerschaft.

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

V českém jazyce vydání první. Stran 264.

© Jan Mohnhaupt 2020

© 2020 Carl Hanser Verlag GmbH & Co. KG, München

Translation © Michaela Škultéty 2023

Czech edition © PROSTOR 2023

ISBN 978-80-7260-563-7 

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

PROLOG
SVĚT ZA DRÁTEM

Jaká úžasná hierarchie mezi zvířaty! Člověk je vidí tak, jak si ukradl jejich vlastnosti.

— Elias Canetti, Provincie člověka

Uprostřed Německa, na severním úbočí jedné hory, leží ve stínu buků a dubů zoologická zahrada. Je úplně malá, ale kromě jezírka se zlatými rybkami, opičích klecí a ptačích voliér se v ní našlo místo dokonce i na výběh pro medvědy o rozměrech zhruba deset krát patnáct metrů. Kolem stojí lavice pro muže, kteří v zoo tráví polední pauzu. Několik z nich škádlí opice, další pozorují dva medvědy hnědé. Postavili se na zadní a se zdviženými předními tlapami se pokoušejí přecházet po výběhu. Malou zoo nechal zřídit Karl Koch, aby, jak sám napsal v oficiálním dopise, poskytl svým zaměstnancům „zábavu a rozptýlení“ a „předvedl zvířata v jejich kráse a osobitosti, již lze jinak ve volné přírodě pozorovat a poznávat pouze zřídka“.

Muži, kteří zoo vybudovali, jsou hned naproti, „za drátem“, jak říkal Koch tři metry vysokému a tři kilometry dlouhému elektrickému plotu. Širá krajina za ním strmě klesá. V létě je suchá a prašná, v zimě se po ní prohánějí ledové vichry. V nekonečných řadách se tu na sebe těsnají dřevěné baráky.

„Zoologická zahrada Buchenwald“, jak se nevelké zařízení oficiálně nazývá, a stejnojmenný koncentrační tábor jsou od sebe co by kamenem dohodil. Od krematoria k medvědímu kotci je to možná deset, nanejvýš patnáct kroků. „Drát“ mezi nimi původně představoval hranici mezi Buchenwaldem vězňů a Buchenwaldem strážných, dozorců a civilních zaměstnanců. Tvořil hranici mezi lidmi a zvířaty na jedné straně a „podlidmi“ na straně druhé. „Drát“ odděloval dva světy.

Dnes již zoologickou zahradu, kterou nechala v roce 1938 jako „místo pro trávení volného času“ zřídit SS v těsném sousedství koncentračního tábora, téměř nic nepřipomíná. Památník Buchenwald začal v roce 1993 odkrývat její pozůstatky. Dochovala se část základového zdiva, mimo jiné i medvědí výběh, skrytý pod křovím a listím. „Chtěli jsme, aby zoo byla opět vidět,“ říká Rikola-Gunnar Lüttgenau, mluvčí památníku. Vedly je k tomu přitom podle jeho slov především didaktické důvody: „Představa, že nacisté se svými dětmi navštěvovali zoo a pozorovali zvířata, zatímco vedle umírali lidé, nás dráždí, protože si uvědomíme, že část naší vlastní normality, jako je právě zoo, může patřit i do světa, s nímž žádnou sounáležitost necítíme.“

Kdo dnes navštíví pozůstatky výběhu, prochází kolem nízkých cihlových zdí a zbytků umělých skal na lezení, získá z bezprostředního sousedství někdejší idyly a koncentračního tábora ještě jeden dojem. Zoologická zahrada zjevně sloužila jako jakási „zástěna“, jež sice nic nezakrývala, avšak přesto oddělovala část určenou pro dozorce od světa vězňů. „Příslušníci SS si to tu udělali hezké,“ říká Lüttgenau.

Dosavadní výsledky průzkumu táborové zoo jsou poměrně skrovné, přesto na toto místo narážíme znovu a znovu, jak v historických vyobrazeních, tak v novinových článcích a v zápiscích někdejších vězňů. Zoologická zahrada navíc v roce 2014 inspirovala Jense Raschkeho k divadelní hře pro děti. Jmenuje se Co uviděl nosorožec, když nakoukl přes plot. Název se vztahuje k anekdotě z vyprávění očitého svědka. V buchenwaldské zoo podle ní, přinejmenším krátce, žil i nosorožec. Sabine Steinová, která řídí archiv památníku, tento příběh zná, avšak doložit ho nelze: „Opakovaně jsem se na to ptala přeživších, kteří k nám přijížděli na vzpomínkové akce,“ říká. „Ale na nosorožce se nikdo nepamatoval.“

Zatímco nosorožec je zřejmě legendou, buchenwaldská zoo byla skutečná, a navíc nebyla jediná svého druhu. Dokonce i ve vyhlazovacím táboře Treblinka měli pro rozptýlení dozorců holubník a klece s liškami a dalšími divoce žijícími živočichy.

Buchenwaldskou zoo postavili vězni. Zvířata, pocházející především z lipské zoologické zahrady, byla zaplacena z nepatrné mzdy, již vězni dostávali za nucenou práci v okolních továrnách, dílnách a kamenolomech. Pokud se zvířata poranila, bylo to nezřídka přičteno k tíži vězňům. Pokud některé uhynulo, museli vězni zaplatit náhradu ve formě „dobrovolného poplatku“.

O místa ošetřovatelů byl obrovský zájem, zejména o práci u medvědů, protože to znamenalo neustálý přístup k masu a medu. Jakmile někdo toto místo získal, nechtěl se ho vzdát. I Hans Bergmann byl ochoten kvůli tomu leccos riskovat. Tento židovský vězeň napsal v říjnu 1939 dopis prvnímu vedoucímu tábora a „nejponíženěji“ ho prosil, aby směl opět pracovat u medvědů, neboť současný ošetřovatel čtyři zvířata – mezi nimi březí samici Betty – sám nezvládá a pro přežití mláďat je třeba udělat vše. Kromě toho, poznamenal, „na zvířatech velice lpím a jsem si jistý, že za několik týdnů dokážu společně s cikánem přivést 4 medvědy kompletně do kondyce (sic!) a odchovat mláďata.“

Dozorci skutečně nasazovali k medvědům přednostně Sinty a Romy, jak potvrzuje mluvčí Lüttgenau. „Cikáni“ – jak tvrdilo tehdejší běžné rasistické klišé – si vydělávali na chleba jako artisté a kejklíři a nezřídka předváděli tančící medvědy. „Příslušníci SS tudíž zjevně předpokládali, že „od přírody“ umějí s těmito zvířaty zvlášť dobře zacházet,“ říká Lüttgenau.

Vedoucí předal dopis svému nadřízenému Karlu Kochovi. Koch koncentrační tábor Buchenwald řídil. Bydlel na jižním úbočí hory, na slunečné straně, kde nechal zřídit „sokolnici SS s klecemi pro sovy, orly a krkavce a výběhy pro vlky, jeleny a divoká prasata. Zatímco zoologická zahrada za plotem byla vyhrazena pouze příslušníkům strážního oddílu a civilním zaměstnancům Buchenwaldu, sokolnici směli o víkendech navštěvovat i obyvatelé Výmaru. Znali ovšem i zoo, neboť SS ve městě distribuovala pohlednice s hrajícími si buchenwaldskými medvědy. Vedle obrázku byl nápis „Zoo Buchenwald“.

Medvědi z Buchenwaldu. Podobné pohlednice distribuovala 

SS také v nedalekém Výmaru.

Také Ilse Kochová, manželka velitele tábora, nevelkou zoo často navštěvovala i s dětmi. A její procházka pokaždé vedla podél „drátu“. Třebaže na místě bylo jinak přísně zakázáno fotografovat, v rodinném albu Kochových se nacházejí snímky, na nichž vidíme Karla Kocha a jeho syna Artwina, jak krmí a hladí zvířata. O několik let později Ilse Kochová údajně před americkým vojenským soudem tvrdila, že si nikdy nevšimla ani plotu, ani tábora za ním.

Karl Koch dbal na to, aby zvířata měla klid, a velitelským rozkazem vydal zákaz „veškerého krmení a škádlení“. Kdo přesto něco provedl, třeba přelezl plot k medvědí skále nebo se jen opřel o některou klec, musel počítat s trestem, což platilo i pro příslušníky SS. Zvířatům se přece mělo vést dobře. Prosba vězně Bergmanna tudíž musela Kochovi připadat veskrze logická a s jeho žádostí souhlasil. K svému podpisu však připojil poznámku: „Pokud některé mládě uhyne, přísně potrestat.“

O „PANSKÝCH ZVÍŘATECH“ A „LIDSKÉ ZVĚŘI“

Kochova péče o blaho zvířat v jeho zoologické zahradě by se až příliš snadno dala odbýt jako znepokojivá anekdota bez dalšího faktického přínosu – pokud by nebyla součástí systematického posouvání hranic, které z vybraných zvířat činilo „panská zvířata“ a lidi svévolně degradovalo na „lidskou zvěř“ a „podlidi“. Přední nacionální socialisté neviděli v ochraně zvířat a zločinech proti lidskosti žádný rozpor, naopak, cítili se dokonce být morální elitou. Tak jako Heinrich Himmler, který se v roce 1943 ve svém poznaňském projevu chlubil: „Otázka, zda při budování protitankového příkopu padne 10 000 ruských žen vyčerpáním, mě zajímá jen potud, pokud je protitankový příkop pro Německo hotový. My nikdy nebudeme suroví a bezcitní, kde to není nutné; to je jasné. My Němci, kteří jako jediní na světě máme slušný vztah ke zvířatům, zaujímáme slušný postoj i k této lidské zvěři.“

Rovněž Rudolf Höß, velitel koncentračního tábora v Osvětimi, cítil povinnost zdůraznit mimořádný vztah, jejž ke zvířatům od dětství choval. Učarovali mu hlavně koně. V Osvětimi vyhledával jejich blízkost zejména tehdy, když se mu již nedařilo ospravedlňovat každodenní zabíjení plněním povinnosti a poslušností: „Musel jsem dál provádět vyhlazovací proces, masové vraždění, dál to prožívat, dál chladně sledovat i to, co mě v nitru hluboce rozrušovalo,“ uvádí ve svých pamětech, které sepsal po válce během svého věznění v Polsku. „Když mě něco hodně rozrušilo, nemohl jsem se vrátit domů k rodině. Nasedl jsem na koně a zběsilou jízdou odháněl hrůzné představy nebo jsem často v noci procházel stájemi a nacházel útěchu u svých oblíbenců.“ Zatímco Himmler používal zvířata k demonstraci morální nadřazenosti nacistického režimu, Höß se snažil koně využít jako důkaz své citlivé, empatické povahy. Nejvíce však zřejmě litoval sám sebe kvůli tomu, čeho všeho „musel být svědkem“.

Příběhy o Kochově péči o zvířata v zoo, o Hößových útěcích ke koním a také Hitlerova často zmiňovaná slabost pro německé ovčáky představují v neposlední řadě součást legendy o moderní ochraně zvířat a přírody v období nacionálního socialismu, jež se do jisté míry udržela dodnes. Ještě stále bývá poukazováno na to, že Hitler nechal již v prvních letech své vlády schválit nový zákon o ochraně zvířat, jenž byl v mezinárodním měřítku považovaný za pokrokový a ve Spolkové republice Německo platil bez zásadních změn až do roku 1972 – zákon, jímž měla být v Německé říši zvířata poprvé chráněna „kvůli nim samým“ (pro jejich vlastní dobro) a jenž samozvanému příteli zvířat Hitlerovi dokonce vynesl ocenění v USA. Hermann Göring již předtím ve funkci pruského předsedy vlády brojil proti jakékoli formě pokusů na zvířatech a „vivisekcionistům“ vyhrožoval koncentračním táborem – jedná se mimochodem o jednu z prvních veřejných zmínek o koncentračních táborech vůbec. V tomto případě však zůstalo u planých hrozeb.

To vše si odporuje pouze zdánlivě. Ochrana zvířat je totiž úzce spojena se základními přesvědčeními nacionálněsocialistické ideologie. K několika málo historikům, kteří se dosud fenoménem zvířat v období nacismu zabývali, patří Maren Möhrigová. Ve své eseji detailně zkoumala, jak se v nacistickém Německu proměňoval vztah člověka a zvířete. Na první pohled paradoxní myšlenku ochrany zvířat, jak píše Möhrigová, nelze vysvětlit ani jako ryzí prostředek propagandy, ani jako pozitivní aspekt oddělený od zbývajícího nacistického uvažování. Daleko spíše se jedná o „integrální součást nového uspořádání společnosti na etnicko-rasovém základě“. Nebo jinak: O ideologii, jež měří hodnotu života podle toho, jaký „užitek“ přináší „společenství“, a nerozlišuje mezi „člověkem“ a „zvířetem“, nýbrž mezi existencí „užitečnou“ a „nehodnou života“. Skutečnost, že některým zvířatům byla přiznána zvláštní ochrana a že někteří lidé byli prohlášeni za „škůdce“ a systematicky likvidováni, tudíž vycházela ze stejného ideologického podhoubí.

S mimořádnou vyhroceností se to projevilo opět v Buchenwaldu. Velitel tábora Karl Koch, jemuž tolik záleželo na blahu zvířat, nechával pro své pobavení vhazovat vězně do medvědího kotce a sledoval, jak je zvířata trhají na kusy. Leopold Reitter, který Buchenwald přežil, po osvobození tábora uvedl do protokolu: „Ještě v roce 1944, kdy v táboře panoval obrovský hlad, dostávali draví ptáci, medvědi a opice denně maso. To se pochopitelně bralo z vězeňské kuchyně a vězni tak přicházeli o příděly.“

Podobných svědectví existuje celá řada. I mimo kontext koncentračních táborů se zvířata objevují v řadě deníků, vzpomínek, dopisů a dokumentů. V bádání o nacionálním socialismu přesto dosud vystupovala nanejvýš v rolích statistů. Třebaže historikové od osmdesátých let popsali nesčetné oblasti nacistických dějin všedního dne, od módy přes sport až po stravování, řemesla a konzumaci drog, o zvířatech v nacionálním socialismu se doposud mluvilo pouze zřídka.

Důvody jsou nasnadě, jak potvrzuje i Mieke Roscherová z univerzity v Kasselu, momentálně jediná profesorka v oboru human-animal studies v Německu: Badatelé, především němečtí, mají z tohoto tématu i nadále strach, „neboť se obávají, že soustředění se na zvířata povede k bagatelizaci lidských obětí“. Avšak zdánlivě „nevinný“ příběh zvířat je vysoce relevantní právě proto, že je těsně propojený jak s každodenním životem, tak s ideologií nacionálního socialismu jako takovou. V neposlední řadě totiž ukazuje, jak hluboce byl nebezpečný způsob uvažování zakotvený dokonce i v těch oblastech života, které s ideologií nijak nesouvisejí, a jak významně může utvářet společnost: Zkoumáme-li blíže soužití lidí a koček ve třicátých a čtyřicátých letech, nahlédneme do německých obýváků – zároveň jsme však bezprostředně konfrontováni s etnicko-rasistickým pohledem na svět, jenž pronikl hluboko do každodenního života. Kdo se zaměří na téma hmyzu, ocitne se dříve nebo později ve třídách německých škol – a nevyhnutelně se bude muset zabývat „černou pedagogikou“ a sociálním darwinismem. A pokud by někdo chtěl zjistit, jakou roli v té době hrála prasata, narazí na reklamní plakáty potravinářského průmyslu, na rané formy recyklace, ale také na perverzní výrůstky nacistické ideologie. Příběhy zvířat pronikají do celé řady známých badatelských témat a otevírají často jiný, zhusta nový, avšak nikdy bagatelizující pohled na život v období nacionálního socialismu.

PO STOPÁCH ZVÍŘAT

Teror se neprojevoval úplně všude. Na řadě míst měla hnědá každodennost spíše barvu šedi. Avšak zvířata hrála důležitou roli ve všech oblastech života, jak ukážou následující kapitoly. Každá z nich nám na příkladu jednoho zvířecího druhu přiblíží jiný aspekt nacionálního socialismu. Prostřednictvím psa a jeho divokého prapředka vlka se podíváme na rasovou doktrínu a ozřejmíme si, jak úzce byl každodenní život propojený s ideologií, politika s „vědou“. Díky praseti si přiblížíme význam užitkových zvířat v daném období a poznáme, že jeho role nejdůležitějšího poskytovatele tuku a masa pro výživu lidu byla zároveň zásadní v úsilí vytvořit stát kompletně nezávislý na zahraničí a přinést důkaz „původní árijské kultury“. Zvířata vyvolávala ambivalentní pocity, což se projevilo především u kočky. Pro jedny představovala „židovské zvíře“, které se nenechá zkrotit. Jiní ji vynášeli do nebes coby lovce myší a „hygienického pomocníka sloužícího zdraví lidu“. V příslušné kapitole se seznámíme s několika majiteli koček, kupříkladu s drážďanským filologem Victorem Klempererem. On a jeho žena se třásli strachy o život svého kocoura Macíka – a brzy i o ten vlastní.

Zvířata sehrála ústřední roli rovněž v pedagogice a výchově třicátých a čtyřicátých let. Na příkladu bource morušového a mandelinky bramborové poznáme, jak byli i ti nejmenší připravováni na válku a boj. Hmyz, jak lze doložit učebnicemi a knížkami pro děti, sloužil také k tomu, aby školáci pochopili, co – a především kdo – je v nacionálněsocialistickém smyslu slova „škůdce“, „cizopasník“ nebo „parazit“.

Neexistovala přitom pouze jediná uniformní ideologie. Světonázorové aspekty se libovolně kombinovaly tu tím, tu zase oním způsobem, což lze ukázat na příkladu nacistického vztahu k lovu: Zatímco Hitler se lovcům vysmíval coby „zeleným svobodným zednářům“, říšský lovčí Hermann Göring se, jak známo, nemohl trofejí nasytit. Ústředním bodem příslušné kapitoly je jelen Raufbold, jehož socha zdobí obálku této knihy. Kdysi padl za oběť Göringově posedlosti trofejemi, jeho bronzové zpodobnění přetrvalo, přečkalo dvanáct let „tisícileté říše“ – a stejně jako Göringovo světonázorové dědictví dodnes formuje německou myslivost.

Zabýváme-li se rolí zvířat v nacionálním socialismu, nesmí chybět ještě jedna oblast: Druhou světovou válku, a především tažení na východ si nelze představit bez milionů koní. V poslední kapitole budeme doprovázet trakénského hřebce Siegfrieda, který byl se svým jezdcem v roce 1941 u přepadení Sovětského svazu a poté pokračoval ještě dál na východ, když už motory a stroje v ruských mrazech dávno vypověděly službu. Ukážeme si rovněž, jak komplexní byl symbolický význam koně pro nacistický pohled na svět – a jak dlouhý je stín, který tento symbol vrhá na Německo dodnes.

STANOVENÍ HRANIC

Ve své sbírce aforismů a krátkých esejí Minima Moralia – Reflexe z porušeného života píše Theodor W. Adorno, že „rozhořčení nad spáchanými ukrutnostmi“ je tím nepatrnější, „čím méně se postižení podobají normálním lidem“. Z toho vyvozuje: „Možná je společenský schematismus vnímání u antisemitů uzpůsoben tak, že Židy vůbec nevidí jako lidi. Výroky, s nimiž se člověk neustále setkává, že se divoši, černoši, Japonci podobají zvířatům, třeba opicím, obsahují již klíč k pogromu. O jeho možnosti se rozhoduje v okamžiku, kdy na člověka padne pohled smrtelně raněného zvířete. Vzpurnost, se kterou tento pohled od sebe odvrhuje – ‚je to přece jen zvíře‘ – se nezadržitelně vrací v krutostech vůči lidem, kde se pachatelé musejí vždy znovu utvrzovat, že ‚je to jenom zvíře‘, protože už v to úplně nevěří.“

Pro Adorna se v zacházení se zvířaty odráží také vztah lidí k sobě samým. V tomto smyslu nejsou dějiny a příběhy zvířat v nacionálním socialismu pouze svědectvím své doby. Odhalují také představy o člověku a o světě, jež tato doba zplodila, a jsou tudíž v konečném důsledku něčím mnohem více než pouze němými statisty.

1
POKREVNÍ POUTA

Dal jsem své bolesti jméno a říkám jí „pes“.

— Friedrich Nietzsche, Radostná věda

Neznámý se zjevil, jako by spadl z nebe, tak náhle, že si ho zprvu ani nevšiml. Byl koneckonců cele zaujatý honem na krysu. Pronásledoval ji přes zákopy a pod ostnatým drátem. Nějak přitom musel ztratit orientaci a nakonec se, aniž to postřehl, ocitl za nepřátelskou linií, kde se před ním zničehonic objevil člověk. Když po něm muž sáhl, pes se zakousl ze všech sil. Jenomže muž ho nepustil a odvlekl ho pryč, do tmavé místnosti pod zemí, kde byl vlhký vzduch a kde to bylo cítit lidmi.

Neznámý muž byl třiadvacetiletý německý svobodník. Jako obvykle i onoho jarního dne roku 1915 byl na cestě ke své jednotce, 16. bavorskému královskému záložnímu pěšímu pluku, který se utábořil ve sklepení hradu Fromelles v severní Francii, pouze pár kilometrů za západní frontou. Voják užasl nad malým zběhem s bílou srstí a černou skvrnou nad levým uchem a okem. Protože pes přiběhl od britských pozic a připomínal anglického foxteriéra, začal mu voják říkat Foxl.

Po příchodu do ubikace se snažil získat Foxlovu důvěru sušenkami a čokoládou. Mladík toho o psech příliš nevěděl, jinak by si uvědomil, že čokoláda je pro psa jedovatá a může být i smrtelná, zvláště pro tak malého psa, a to i v malém množství. Theobromin obsažený v kakaových bobech zvyšuje u psů krevní tlak a stahuje cévy, což může vést ke křečím, srdeční arytmii a posléze k zástavě dechu. Byla ale válka a čokoláda, kterou vojáci dostávali, byla horší kvality, takže – naštěstí pro Foxla – neobsahovala skoro žádné kakao. Pes brzy překonal počáteční ostych. Postupně si zvykl na tichého muže, který ho učil skákat přes provazy a lézt po žebřících.

Voják sloužil jako posel, jeho úkolem bylo doručovat zprávy z plukovního štábu na frontu štábům jednotlivých praporů. Vojáci na frontě ho s pohrdáním častovali výrazem Etappenschwein, což bylo označení pro jejich kolegy, kteří se obvykle nacházeli v týlu, takže se vyhnuli nepřátelským kulkám a žili si „jako prasata v žitě“. To našeho vojáka natolik uráželo a trápilo, že v pozdějších letech sám sebe prezentoval zásadně jako udatného frontového bojovníka a dělal všechno, aby odstranil jakékoli pochybnosti o svém hrdinství.

Pluk se již několikrát přesouval a pokaždé se s ním stěhoval i Foxl. Stal se jakýmsi maskotem, muži se s ním rádi nechávali fotografovat. Když voják odešel, zůstal Foxl uvázaný na vodítku a čekal, dokud se jeho pán nevrátil. Ten však na podzim 1916 zůstal pryč déle než obvykle.

Začátkem října zaujali vojáci pozice mezi městečky Bapaume a Le Barque, asi patnáct kilometrů severně od Sommy. Od začátku července 1916 se zde britské, francouzské a německé jednotky snažily vzájemně vyčerpat v opotřebovávacích bojích. Když boje po čtyřech a půl měsících skončily, vyžádaly si na obou stranách přes milion mrtvých. Byla to jedna z nejničivějších bitev této války. Foxlův voják měl štěstí a přežil: po pouhých třech dnech bojů se mu do levého stehna zavrtala střepina granátu, kvůli níž strávil asi dva měsíce ve vojenské nemocnici v Beelitzu u Berlína.

Po návratu k jednotce na začátku března 1917 mu spolubojovníci vyprávěli, že pes nikoho neposlouchal a skoro se nenechal hladit. Svobodníka naplňovalo pýchou, že Foxl poslouchal pouze jeho, protože nikdo další takový v jeho životě neexistoval. Ostatní vojáci ho považovali za samotáře, podivína, který nestál o jejich žertování a chvástání a raději si někam zalezl s novinami a kresbami nebo si hrál se psem. Zdá se, že Foxl byl jediná živá bytost, k níž mladý muž choval náklonnost.

Pro řadu vojáků v této válce se psi stali důležitými společníky a blízkými důvěrníky. Ať už proto, že jako první ucítili, když se do zákopů vplížil jedovatý plyn, a včas muže varovali, nebo proto, že nosili zprávy do první linie a pátrali po raněných v zemi nikoho. Anebo proto, že poskytovali útěchu. Mnoha mužům se psi jevili jako poslové z lepšího světa, kteří jim dávali větší naději než všechny povzbudivé dopisy z domova a hesla o vytrvalosti z úst nadřízených. V dopise z italské fronty píše c. a k. voják Robert Hohlbaum: „Za dnů, kdy se svět otřásal, pro nás vlídný psí štěkot znamenal víc než nejchytřejší lidská slova.“

Ani náš mladý voják si již nedokázal představit, že by se obešel bez svého Foxla. Jednou, až válka skončí a on bude stále naživu, uvažoval, obstará mu fenku. Dosud byli ale stále kdesi v zázemí západní fronty, kde se dělili o lůžko a o jídlo. Tak uplynulo dva a půl roku, během nichž ho Foxl doprovázel na pochodu severní Francií a Belgií. Občas sice ještě honil krysy, ale pokaždé se k němu vrátil. Až do onoho srpnového dne roku 1917.

Pluk se měl znovu přesunout, vojáci jeli vlakem do Alsaska, když Foxl náhle zmizel, jako by se do země propadl. Voják okamžitě pojal podezření. Krátce předtím mu jeden železničář nabídl za psa dvě stě marek. On ho ale rozhořčeně odmítl: „I kdybyste mi dal dvě stě tisíc, nedostanete ho!“

Byl si jistý, že ten bastard Foxla ukradl. Nemohl však psíka hledat, jeho jednotka se již dala do pohybu, vojáky čekal dlouhý pochod. S pocitem, že ztratil svého nejvěrnějšího společníka a že s tím nemůže nic dělat, se i on vydal na cestu a snažil se na Foxla zapomenout. Žádná oběť této války se ho nedotkla tolik jako ztráta psa.

HITLEROVI PSI

Co se s Foxlem stalo, se Adolf Hitler nikdy nedozvěděl. Jak víme, on sám se po válce vrátil do svého adoptivního domova v Mnichově, kde se po krátké fázi politické dezorientace radikalizoval a v roce 1920 spoluzaložil Národně socialistickou německou dělnickou stranu (NSDAP) v její konečné podobě. Po neúspěšném pokusu o puč proti bavorské vládě v listopadu 1923 skončil na několik měsíců ve vězení. Podceňován odpůrci a podporován ochotnými pomocníky posléze dokázal vystoupat tak vysoko, že za ním brzy neběhal jenom jeho pes, nýbrž celý národ.

Na konci ledna 1942 seděl Adolf Hitler se svými nohsledy ve vůdcovském hlavním stanu Vlčí doupě hluboko ve Východním Prusku, jak to v noci často dělával, a vyprávěl jim, jak přišel o svého prvního psa Foxla. V té době byli do Německa deportováni první nuceně nasazení ze Sovětského svazu. Z odhadovaných pěti milionů ruských Židů jich již půl milionu postřílely takzvané Einsatzgruppen Hlavního říšského bezpečnostního úřadu. Teprve před několika dny, 20. ledna, se patnáct vysoce postavených členů různých vládních úřadů a SS kolem poledne setkalo ve vile u jezera Großer Wannsee v jihozápadním Berlíně na „schůzce s následnou snídaní“, jak stálo v pozvánce. Před jídlem však byly na programu „otázky spojené s konečným řešením židovské otázky“. Nacističtí byrokraté do ní zahrnuli jedenáct milionů lidí z celé Evropy. Masové vraždění bylo v plném proudu.

Přestože se Hitler tohoto domlouvání genocidy neúčastnil, byl o všech krocích vždy dokonale informován a dával dalšímu postupu své požehnání. O tom, že kroky podniknuté k vyhnání a vyvraždění evropských Židů jsou zcela v jeho zájmu, nenechal nikoho na pochybách: „Nejlepší by bylo, kdyby odešli do Ruska. Židů mi není ani v nejmenším líto,“ řekl asi týden po konferenci při dalším kole nočních rozhovorů ve Vlčím doupěti. Zde, v důvěrně známé atmosféře svého sídla, kde byla válka dosud vzdálená a kde ho nikdo nerušil, s oblibou hovořil o své citlivé stránce, vyprávěl o Foxlovi, o Muckovi a o fence Blondi a o všech ostatních psech, které kdy vlastnil.

Bylo jich hodně, ale celkový počet nelze s jistotou určit, protože prameny si v tomto ohledu odporují a Hitler pojmenoval několik psů stejně – měl tři Wolfy a tři Blondi. V některých obdobích vlastnil i tři psy najednou, v letech 1922 až 1945 se jednalo pravděpodobně o celkem třináct zvířat, až na jednu výjimku šlo o německé ovčáky. Nemluvě o spoustě psů, které k nejrůznějším příležitostem věnoval členům strany a svým druhům.

Hitler sám sebe označoval za milovníka zvířat, ale nabízí se otázka, zda byl skutečně milovníkem psů v pravém slova smyslu. „Pes“ patřil k nejčastějším nadávkám, které používal – ať už se rozohnil během svých nočních monologů, anebo vyhrožoval svým nepřátelům. Již v roce 1923 prohlásil v listu Völkischer Beobachter, stranických novinách nacionálních socialistů, že chce být raději „mrtvým Achillem než živým psem“. Navíc pro něj nebyl pes jako pes. Čistokrevným plemenům přikládal zvláštní význam, ale některá plemena zásadně odmítal. Buldoci a boxeři se mu nelíbili. Na jezevčících, původně vyšlechtěných k tomu, aby lovili jezevce a pronásledovali je až do nor, mu vadil právě jejich typický charakterový rys – připadali mu moc tvrdohlaví. Cenil si naopak psů, kteří neměli příliš silnou vlastní vůli, poslouchali na slovo a byli učenliví. Ze všech psích plemen ho nejvíce nadchl německý ovčák.

Zatímco Židy, Sinty a Romy nacisté prohlásili za podlidi a osoby s postižením za nehodné života, některá zvířata povýšili na zvířata panská – mezi nimi i psy. Snažili se vymýtit všechno, co nezapadalo do jejich hodnotových představ, co v jejich očích bylo nerasové, zvrhlé nebo patologické. Míra, s níž se orientovali na šlechtění zvířat, se asi nikde neprojevila víc než v případě německého ovčáka. Tento vývoj však nezačal ve třicátých letech. Abychom mu porozuměli, vyplatí se nahlédnout hluboko do historie vztahu mezi člověkem a psem.

RASA PANA RYTMISTRA

Není jasné, kdy přesně k tomu došlo, ale zhruba v období mezi čtyřiceti a patnácti tisíci lety před naším letopočtem si k sobě lidé a vlci našli cestu. Méně plaché vlčí jedince pravděpodobně přilákaly lidské odpadky a zbytky jídla. Přestože se vyskytly ojedinělé případy, kdy se lidé ujali osiřelých vlčat a vychovali je, impuls ke sblížení pravděpodobně vyšel ze strany vlků.

Protože jak vlci, tak lidé žijí v semknutých rodinných skupinách, nebylo pro ně příliš obtížné vzájemně se přizpůsobit. Postupem času se z ochočených vlků stali psi a z někdejších kočovných lovců osadníci. Tomu odpovídá i stáří některých psích plemen. Původ bernardýna a kolie sahá až do středověku, portugalský vodní pes pomáhal námořníkům na pobřeží Atlantiku chytat ryby již v raném starověku.

Německý ovčák je naproti tomu vyložený mladíček, je dokonce mladší než jeho fanatický obdivovatel. Teprve v roce 1901, kdy dvanáctiletý Adolf Hitler ještě navštěvoval reálné gymnázium v Linci, jistý Max von Stephanitz poprvé definoval vlastnosti tohoto plemene ve svém díle Německý ovčák slovem a obrazem.

Na přelomu století existovalo v různých částech Německé říše několik variet* pasteveckých psů, které se však značně lišily barvou srsti, stavbou těla a váhou a zdaleka netvořily jednotný obraz plemene. Von Stephanitz však byl přesvědčený, že všichni tito psi představují „příslušníky obecného, široce rozšířeného plemene“, jehož počátky podle jeho názoru sahaly až do doby bronzové. Doufal, že výběrem vhodného plemenného materiálu a vyřazením všeho „patologického“ přivede toto plemeno zpět na výsluní.

Když von Stephanitz o rok později spoluzakládal Spolek pro německé ovčáky, obdržel Horand v plemenné knize číslo 1 a stal se praotcem četných generací německých ovčáků.

SMRTÍCÍ NEPŘÍTEL A TOTEMOVÉ ZVÍŘE

REBELIE SLEČNY BRAUNOVÉ

„TRHAJÍCÍ BESTIE“