Z italského originálu I margini e il dettato 

vydaného nakladatelstvím 

Edizioni e/o v Miláně v roce 2021 

přeložila Sarah Baroni.

Vydal PROSTOR, nakladatelství, s. r. o.,

Nad Spádem 649/10, 147 00 Praha 4, 

v roce 2022 jako svou 619. publikaci.

Odpovědná redaktorka Lenka Vosičková.

Redakce textu Sára Flemrová.

Jazyková korektura Hana Davidová.

Anotace na obálce Denisa Novotná.

Grafická úprava Aleš Lederer. 

Ilustrace na obálce Andrea Ucini.

Sazba Adam Lederer (ProAL). 

Vytiskla tiskárna PBtisk a. s., Příbram.

Elektronické formáty připravil KOSMAS, www.kosmas.cz

Elektronické vydání první.

V českém jazyce vydání první. Stran 136.

Copyright © Edizioni e/o 2021

Translation © Sarah Baroni 2022

Cover illustration © Andrea Ucini 2021

Czech edition © PROSTOR 2022

ISBN 978-80-7260-526-2

eprostor.com

prostor@eprostor.com

fb.com/nakladatelstvi.prostor

Ediční poznámka

U zrodu této knihy stál jeden e-mail podepsaný profesorem Costantinem Marmem, ředitelem Mezinárodního centra humanitních studií „Umberto Eco“. Níže citujeme jeho část:

„Podzim 2020 mi připadá jako ideální doba ke konání tří přednášek Eleny Ferrante, které by byly proneseny ve třech po sobě následujících dnech na půdě Boloňské univerzity za účasti veřejnosti a pojednávaly by o tématech spojených s její spisovatelskou činností, její poetikou, jejími narativními technikami, nebo o jiných tématech, která si dle libosti zvolí a která by mohla zaujmout i široké laické publikum.

Eco Lectures navazují na tradici přednáškových cyklů Lectiones magistrales, jichž se vždy ujaly významné osobnosti národní i mezinárodní kultury a které v prvních letech našeho století Umberto Eco, tehdy jako ředitel Vysoké školy humanitních studií, nabídl Boloňské univerzitě i celému městu. První série přednášek se zhostil Elie Wiesel (v lednu roku 2000), poslední pak Orhan Pamuk (na jaře roku 2014).“

Pak přišla pandemie, lockdown, zákaz veřejných setkávání. Ale protože Elena pozvání přijala, ty tři přednášky mezitím opravdu napsala. A tak v listopadu roku 2021 herečka Manuela Mandracchia v roli Eleny Ferrante přednesla trojici jejích textů na scéně boloňského divadla Teatro Arena del Sole ve spolupráci s ERT – Emilia Romagna Teatro.

Autorčin proces čtení a psaní zde pokračuje esejem Dantovo žebro, který napsala na základě pozvání od ADI (Asociace italianistů), zastoupené profesorem Albertem Casadeim a prezidentem asociace Ginem Ruozzim. Její příspěvek, přednesen badatelkou a kritičkou Tizianou de Rogatis, uzavíral kongres s názvem Dante a jiní klasikové konaný 29. dubna 2021.

Sandra Ozzola,

nakladatelka a přítelkyně Eleny Ferrante

PSANÍ A TRÁPENÍ

Dámy a pánové,
dnes večer bych s vámi ráda hovořila o vášni ke psaní a jeho formách, o nichž soudím, že jsou mi nejbližší: první je spíše poklidná a druhá impulzivní. Ale pokud dovolíte, na úvod bych chtěla věnovat pár řádků mně velmi drahé holčičce a jejím prvním pokusům o proniknutí do světa abecedy.

Nedávno mi Cecilia – pro vás ji budu nazývat takto – chtěla ukázat, jak pěkně umí napsat své jméno. Dala jsem jí pero a list papíru, který používám do tiskárny, a ona mi poručila: koukej; načež s lopotným soustředěním napsala jméno „Cecilia“ – písmeno po písmeni, tiskacím –, oči měla přimhouřené, jako by jí hrozilo nějaké nebezpečí. Měla jsem radost, zároveň se mě však zmocnila lehká úzkost. Chvílemi mě napadalo: teď jí s tím pomůžu, povedu jí ruku, přála jsem si, aby to nepokazila. Ale ona to zvládla celé sama. Nedělala si ani nejmenší starosti s tím, že by měla začít psát v horní části stránky. Písmena umístila náhodně, jedno nahoru, druhé zase dolů, každá souhláska i samohláska měla jinou velikost, od velké, malé až po střední, přičemž mezi jednotlivými znaky ponechala prázdný prostor. Nakonec se na mě podívala a skoro vyjekla: viděla jsi to?, aby mi dala patřičně najevo, že si zaslouží pochvalu.

Samozřejmě jsem ji za to pochválila – a hodně –, ale trošku rozpačitě. Proč jsem se tak bála, že to pokazí? Proč jsem měla takové nutkání vést jí ruku? V poslední době jsem nad tím dost přemýšlela. Před pár desetiletími jsem dozajista i já sama musela psát tímto nevázaným způsobem na nějaký náhodný list papíru, přičemž jsem se stejně soustředila, stejně se strachovala a stejně toužila po pochvale. Se vší upřímností však musím přiznat, že si na to vůbec nepamatuji. Mé první vzpomínky na psaní spadají do období školních sešitů. Byly v nich – nevím, jestli jsou i teď – černé vodorovné řádky narýsované tak, aby oddělovaly různě velké celky. Takto:

Rozložení mezer se měnilo od první do páté třídy. Když jste trénovali ruku a dokázali udržet v rovině řádku malá, kulatá písmena i ta, která se vypínala nahoru nebo klesala dolů, mohli jste postoupit do dalšího ročníku a vodorovné úseky se každým rokem zmenšovaly, až se v páté třídě slily do jediné linky. Takto:

V tu dobu už jste byli velcí – svou školní docházku jste zahájili v šesti letech a teď vám bylo deset – a byli jste už velcí, protože vaše písmo se po stránce ubíralo rovným směrem.

A kam se vlastně ubíralo? Nutno podotknout, že bílý papír neprotínaly pouze černé vodorovné linky, ale také dvě červené svislé, jedna nalevo, druhá napravo. Psaní se rovnalo pohybu uvnitř těchto linek, přičemž ty linky – a na to mám zcela jasnou vzpomínku – byly můj kříž. Byly tam proto, aby člověku i pomocí své příznačné barvy ukázaly, že pokud nezůstane uzavřený mezi těmi pevně napnutými čárami, bude potrestán. Já jsem se však při psaní snadno rozptylovala, a přestože jsem vždy dokázala respektovat levý okraj, často jsem skončila za hranicí toho pravého, někdy jsem chtěla dokončit slovo, jindy jsem se dostala do bodu, kdy bylo obtížné dané slovo rozdělit do slabik a pokračovat bez přetáhnutí. Byla jsem trestána tak často, že vědomí okraje se stalo mou součástí a dodnes, když píšu rukou, nad sebou cítím hrozbu té červené svislé linky, přestože na papírech, na které píšu, už dávno žádná není.

Co mohu dodat? Dnes tuším, že mé psaní – řekněme – po Ceciliovsku skončilo pod psaním do těch sešitů. Nepamatuji si na něj, ale musí tam být, jen už dostatečně učesané na to, aby se vešlo do řádků a okrajů. Z tohoto mého prvotního úsilí zřejmě pramení můj samolibě vítězný pocit, který zakouším pokaždé, když se cosi nehmatatelného díky první řadě znaků na papíře či obrazovce počítače najednou zhmotní. Jde o provizorní, zcela jistě nepřesnou abecední kombinaci, ale mám ji před očima, stále má velice blízko k prvotnímu impulzu mozku, a přesto už je tady venku, už je vzdálená. Kouzlo onoho dění vnímám pokaždé až s dětskou radostí, a kdybych měla nějak symbolicky znázornit jeho energii, vrátila bych se k oné nevázanosti, s níž Cecilia napsala své jméno a chtěla, abych ji při tom sledovala a v těch písmenech abych ji viděla a s nadšením ocenila.

Již od dob mého raného dospívání byla má touha po psaní pravděpodobně ovlivněna jak hrozbou plynoucí z červených čar – mám velice úhledný rukopis, a i když píšu na počítači, již po několika řádcích řeším uspořádání textu a klikám na ikonku, která ho zarovnává do bloku –, tak i touhou a strachem je narušit. Obecněji vzato zkrátka věřím, že můj smysl pro psaní – a také všechny těžkosti, které s sebou přináší – souvisí s pocitem uspokojení z toho, že se mi daří držet se pěkně v mezích, zároveň se však mísí s dojmem, že jsem kvůli tomu něco ztratila nebo opomenula.

Začínala jsem u holčičky, která se pokouší napsat své jméno, ale teď, abychom se posunuli dál, bych vás chtěla vybídnout, abyste se na okamžik ponořili do řádků Zena Cosiniho, protagonisty skvělé knihy Itala Sveva s názvem Vědomí a svědomí Zena Cosiniho. Zeno je v nich zachycen, zrovna když se pokouší psát, přičemž v mých očích není jeho úsilí příliš vzdálené tomu Ceciliinu. Přečtěme si úryvek:

„Sedím po obědě pohodlně natažen v lenošce, v ruce tužku a kus papíru. Čelo mám úplně hladké, protože můj duch si nepřipouští nejmenší úsilí. Moje myšlenky jako by se ode mě oddělily. Vidím je. Stoupají, klesají… ale to je taky všechno. Abych jim připomněl, že jsou myšlenkami a že by se měly nějak projevit, popadnu tužku. A najednou se mé čelo zkrabatí, protože každé slovo se skládá z kupy písmen a neodbytná přítomnost znovu procitá a zastiňuje to, co bylo.“

Není nic neobvyklého, že ten, kdo píše, nám nejprve ze všeho začíná vyprávět o tom, jak se na svůj obtížný úkol chystá, skoro bych řekla, že se to tak děje odnepaměti. Způsob, jakým hodláme přivést prostřednictvím psaného slova na světlo své přízračné „nitro“, ze své podstaty vždy prchavé, by zasloužil v diskusích o literatuře více pozornosti. Já jeho kouzlu zcela podléhám, až fanaticky si dělám jeho sbírky. A tato Svevova pasáž mě zasáhla už jako malou holku. Psala jsem bez ustání, přestože mě to vyčerpávalo a většinou i zklamávalo. Když jsem ten úryvek četla, nabyla jsem přesvědčení, že má Zeno Cosini podobné problémy jako já, jenomže o nich mnohem více ví.

Jak jste slyšeli, Svevo zdůrazňuje, že vše začíná tužkou a kusem papíru. Pak se objevuje překvapivý rozkol: část já, která chce psát, se odděluje od své vlastní myšlenky a v okamžiku oddělení onu myšlenku spatřuje. Nejde o nehybný a jasně vymezený obraz. Myšlenka-obraz se ukazuje jako cosi pohyblivého – stoupá a klesá – a má za úkol vyrukovat na světlo dříve, než zmizí. Sloveso „vyrukovat“ je zde namístě, příznačně totiž odkazuje k akci uskutečněné pohybem ruky. Něco, co má naše já před očima – něco pohyblivého, tudíž živého –, musí být „uchopeno rukou“ třímající tužku a přetvořeno na kusu papíru v psané slovo. Jde o zdánlivě jednoduchý úkol, avšak Zenovo dříve hladké čelo se krabatí, jeho námaha není zanedbatelná. Proč? Na tomto místě Svevo poznamenává něco, co mě velmi oslovuje. Jeho úsilí spočívá v tom, že přítomnost – celá přítomnost, tudíž i ta, kterou jeho já písmeno po písmeni zapisuje – nedokáže jasně zachovat myšlenku-obraz, která jí vždy předchází a která vždy přísluší minulosti, a proto má tendenci se zastiňovat a postupně mizet.

Pročítala jsem těch pár řádků, zbavovala jsem je ironie, překrucovala jsem je a přizpůsobovala si je. Představovala jsem si to jako běh proti proudu času, běh, v němž je píšící člověk vždycky pozadu. A zatímco písmena rychle a úspěšně přibývala, obraz se vzdaloval, takže psaní pokaždé sklouzlo do nepříjemné roviny přibližnosti. Psaní trvalo moc dlouho na to, aby stačilo tempu mozku. „Kupa písmen“ vznikala pomalu, lopotně se snažila zachytit minulost, přičemž se mezitím sama stala minulostí, a spousta věcí se z ní vytratila. Když jsem ty řádky po sobě četla, měla jsem dojem, že mi v hlavě probleskuje nějaký hlas a přenáší toho mnohem víc, než co se mi podařilo písmeny vyjádřit.

„A co tvůj román?“

AKVAMARÍN

Pár vám jich vyjmenuji.

PŘÍBĚHY A JÁ

DANTOVO ŽEBRO

Seznam citované literatury