Cet ouvrage a bénéficié du soutien des Programmes d’aide à la publication de l’Institut français et du Programme d’aide à la publication F. X. Šalda de l’Institut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu na podporu publikační činnosti Francouzského institutu v Paříži a fondu F. X. Šalda Francouzského institutu v Praze.

Cet ouvrage a bénéficié du soutien du Programme d’aide à la publication de l’Institut français.

Tato kniha vychází za přispění Programu na podporu publikační činnosti Francouzského institutu.

Ouvrage publié avec le concours du Centre national du livre.

Kniha vychází s podporou Národního knižního centra.

Wilfried N’Sondé

Un océan, deux mers, trois continents

Copyright © ACTES SUD, 2018

Published by arrangement with Lester Literary Agency

Czech edition © Maraton, 2026

Translation © Tomáš Havel, 2026

ISBN 978-80-88411-42-0

Mým dětem…

Bože, víš? Proč mlčíš? Prodali mě…

Na svět jsem přišel kolem roku 1583 a dostal jméno Nsaku Ne Vunda, pokřtěn jsem byl jako Dom Antonio Manuel v den, kdy mě biskup katolické církve v Konžském království vysvětil na kněze. Dnes se říká „Nigrita“ mramorové bystě, zhotovené v Římě podle mé podoby zásluhou papeže Pavla V. v lednu léta Páně 1608.

Odmlčel jsem se před více než čtyřmi sty lety, má slova zanikla v tichu smrti, ale těm, kteří se před mým portrétem z kamene na chvilku zastaví, bych rád řekl, jak je mi líto, že si už několik stovek let všichni všímají jen barvy, kterou kdysi měla moje kůže. Chtěl bych jim vyprávět svůj životní příběh, povědět jim o své víře, o pověstech předávaných po generace v mém národě, zmínit se o šílenství lidí, o jejich dobrotě i špatnosti. Kdyby mě zvídaví návštěvníci mohli slyšet, uvědomili by si, že v mramoru, na němž se na okamžik zdrželi pohledem, přežívá zapomenutá paměť, vzpomínky na otroky, na utlačované a týrané lidi, s nimiž jsem se setkal na dlouhé, úmorné cestě přes jeden oceán, dvě moře a tři kontinenty. Prošel jsem na ní mnoha nástrahami a na konci se stal hlasem zvěstujícím lásku a naději – od těch dob ztělesňuji paměť mnoha žen, mužů a dětí, kteří se nikdy nevzdali snu, jenž jim zakořenil hluboko v srdcích, snu o svobodě.

Kdyby mě kolemjdoucí mohli slyšet rozplétat zamotané klubko minulosti, pochopili by, že stále existuji. Jinde. Vznáším se nad údolími věčnosti, kde bdí zesnulí předci konejšení vanutím Ducha svatého, kde se všechno násilí mění v něhu, kde utrpení přechází v soucit, kde se ohlazují nerovnosti lidského údělu a rodí se spravedlnost, moudrost a odpuštění.

Třebaže už stovky let přebývám daleko od rodné země, tam pod rovníkem zůstávám navždy synem Konga. Nikoli synem země, nýbrž duchovním synem devíti žen, jež v dávných dobách přivedly na svět můj národ.

Podle pověsti, kterou jsem v dětství slýchal, žily kdesi poblíž ústí řeky Nigeru nedlouho poté, co si lidé osvojili umění zpracovávat kovy. Dokázali proto vyrábět dokonalejší a účinnější nástroje k polním pracím, což jim umožnilo sklízet bohatší úrodu a vedlo k rychlému růstu počtu obyvatel. Zemědělci těm, kteří ovládali techniky přeměny nerostů skrytých uvnitř skal ve žhavou hmotu, z níž dokázali zhotovovat nejrůznější předměty, začali postupně přisuzovat posvátnou moc. Kováři vytvořili uzavřenou kastu, žárlivě si střežili nabyté znalosti a za své služby si nechávali draze platit. Vydobyli si zvláštní postavení a z něj plynoucí výhody brzy povýšili na výsady. Hrstka lidí nutila platit daně ty, kteří záviseli na jejích dovednostech, do svého čela jmenovala panovníka, jenž neomezeně vládl nad majetkem i životy všech poddaných. Král se stal absolutním pánem, stál nade všemi rolníky a nemilosrdně uplatňoval svou moc. Aby ji upevnil a učinil věčnou, začal se věnovat okultnímu učení, jehož prostřednictvím mohl prosté duše udržovat ve strachu, a také nařídil vyrábět meče, šípy, zbroj a oštěpy, vyzbrojil nelítostnou armádu a pověřil ji krvavým potlačováním jakéhokoli odporu k jím nastolenému řádu.

Mé pramatky byly jako dospívající dívky provdány za korunního prince, jímž v tehdejších dobách býval dle pradávného zvyku prvorozený syn královy nejstarší sestry. Říká se, že princ měl velkodušné a ušlechtilé srdce, rmoutila ho neradostná situace zemědělců zaslepovaných černou magií a ničených krutě a bezohledně prosazovanou mocí. Rozhodl se skoncovat se surovými represemi, které na obyvatelstvo dopadaly, a svému strýci se rázně postavil. Jejich rozepře uspíšila osud žen, jež později přivedou na svět budovatele prvních vesnic, jejichž blahobyt poroste tak, že dají vzniknout Konžskému království. Nazítří po poslední hádce, během níž král svého synovce proklel i se všemi jeho potomky, byl statečný mladý muž nalezen mrtev – stal se obětí strašného uhranutí, zahynul vestoje s očima vytřeštěnýma hrůzou a obličejem strnulým v děsivém šklebu.

Dodnes se o tom vypráví, po staletí se od úst k ústům předává příběh, podle nějž byly vdovy po zesnulém princi okamžitě uvrženy do stavu psankyň. Prošly výchovou manželek poslušných svému choti, a tak se bezmocné a zděšené z pomyšlení, že další smrtelná rána zamíří na ně, odevzdaly osudu a uzavřely se ve svém paláci. Zároveň se těšily na brzké shledání na onom světě s mužem, jemuž přísahaly věrnost za hranice smrti. Když jim však panovník nesmlouvavě odepřel právo pohladit manželův obličej, umýt ho a ustrojit před vzdáním poslední pocty na této straně světa, oplakat jeho ostatky a zřídit mu hrobku hodnou jeho postavení, začal v mladých ženách v rozpuku sil zuřit němý hněv. Jakmile přišly o veškeré naděje na posmrtné štěstí, oči jim zalila rudá a černá barva vzpoury. Rozhodly se vzepřít, vzít osud do svých rukou, scházela jen jiskra, která by v nich zažehla oheň odhodlání. Jejich odchod uspíšil pokyn z neviditelného světa.

Došlo k němu v období sucha, kdy po sobě následují jedna světlá, bezoblačná noc s oblohou posetou hvězdami za druhou. Tenkrát však neznámý vítr vanoucí od severu přinesl mračna hutná tak, že zastínila i měsíc a učinila noc temnější než smuteční den. Zlé znamení ženy přesvědčilo o tom, že jejich osud je zpečetěn, políbily děti v náručí, dřeply si vedle sebe k ohni a naposledy společně zavzpomínaly na zemřelého manžela. Ti nejstarší vyprávějí, že v té chvíli se na obloze objevilo nebeské těleso. Zatřpytilo se, upoutalo pozornost nešťastných vdov, potom sněhobílý kotouč narostl a dal se do pohybu – ukazoval směr. Naše pramatky považovaly ostré světlo pronikající temnotou za znamení, že se jejich princ vrací ze svatyně mrtvých. Jednomyslně se shodly, že se nenechají dál věznit. Rozhodly se uprchnout z poroby krutovládce a černé magie. Dívky, jež sotva odrostly dětství, se připravovaly na útěk do neznámých krajů pod ochranou svého prince revenanta.

Na nic nečekaly a v doprovodu věrných stoupenců zesnulého manžela se vydaly za hvězdou, která je vedla temným bludištěm pralesa směrem k jihu. Co nejbedlivěji střežily své děti, splouvaly řeky na piroze, pěšky postupovaly podél břehů, klestily si cestu nehostinnými a bažinatými kraji. Díky víře v zázrak, který se snesl z nebes, je nemohlo nic zdolat, snášely bolest a strádání, pohrdaly vším nebezpečím, za žádných okolností se nehodlaly vzdát. Na strastiplné cestě divočinou, kam se do té doby žádná lidská bytost neodvážila, ani na okamžik neztrácely naději.

Jakmile došly k úrodným břehům, znamení shůry vyhaslo. Byly vyčerpané, ovšem úleva, že konečně dospěly do cíle svého exodu, jim vlila nadšení do žil. Osídlily pás lidmi zapomenuté země mezi močály a břehem veletoku a začaly ji zúrodňovat. Zemi pojmenovaly Kongo, což v jejich jazyce znamenalo „místo, kam není radno se vydávat“, aby se nikdy nezapomnělo, kolik odvahy a neohroženosti musely prokázat, když odmítly přijmout neodvratný osud a raději se vydaly do neznáma. Když se naše pramatky usadily v úrodné rovině, zatoužily pokračovat v životě podle svých zvyků, provdaly se proto za muže, kteří je doprovázeli, a zplodily s nimi hojné potomstvo.

Nezáleží na tom, zda po generace předávaná legenda vypráví o skutečných událostech, či nikoli, dodnes hladí mou duši toulající se v meandrech času. Princezny, které se po smrti konečně setkaly s duchem svého milovaného, odkázaly národu Bakongů duchovnost lásky a naděje, uctívání předků i nebeských těles, aniž by jedněm či druhým stavěly chrámy nadmíru k obrazu lidskému. Hlásím se k těmto pradávným vírám a matky zakladatelky mého národa chovám ve veliké úctě. Rozjímám u pramene jejich moudrosti, skláním se před velikostí jejich činů, mám rád ty ženy, jež nám vdechly odbojný, nespravedlnostem se vzpírající duch a na nejvyšší stupeň důležitosti postavily výchovu dětí k pokoře a vzájemnosti. Nerozlučně a do posledního dechu vedly své potomstvo k velkorysosti, upřímnosti a poctivosti, tedy k hodnotám v jejich dobách považovaným za přirozené lidské vlastnosti. Spatřil jsem světlo světa – ideálního a příjemného, zrozeného z vítězství přívětivých sil noci nad zvůlí a zlořečením –, světa s jasnými obrysy, prosyceného vzpomínkami na slavné hrdinky.

Čas plynul, jejich dcery a synové se sdružili do kmenů, odvozených od matek zakladatelek, dařilo se jim, stali se z nich zdatní obchodníci. Netrvalo dlouho a odvážili se překročit veletok Kongo, usazovali se na pobřeží oceánu, pronikali do rovinatého vnitrozemí. Počet Bakongů rostl, a tak ve třináctém století uznali za vhodné založit království, přičemž ze svého středu vybrali panovníka, který měl být spíš rádcem než vůdcem, který by v případě sporů zastával rozhodčí roli. Ten závazek svěřili tomu nejskromnějšímu, nejspravedlivějšímu a nejmírnějšímu z nich. A tak se zrodilo naše království – na severu ohraničené veletokem Kongo, na západě oceánem, na jihu a východě nejednoznačnými hranicemi –, v němž měl každý nový příchozí zaručené právo svobodně se usadit, kdekoli si usmyslel. Stačilo uznat duchovní svrchovanost těch, kteří na ni měli nárok, to znamená těch, jejichž rodová linie sahala až k počátkům, a nabídnout jim symbolický dar. Vzrůstající potřeba pracovníků pro obdělávání polí vedla k tomu, že nejcennějším darem mezi rodinami se stalo věnování osoby, jež po zbytek života zůstala ve službách obdarovaných.

Zvolna se rodila pouta poslušnosti a závislosti mezi jedněmi a druhými, rozdíly dané od narození, a přestože takto darované ženy a muži zůstávali částečně lidskými bytostmi, jejich postavení ve společnosti bylo podřadné. Takové byly počátky otroctví v zemi Bakongů.

Konžský král uzavřel první smlouvu, jež ho zavazovala prodat svému portugalskému protějšku tisíc otroků, jednoho červencového rána roku 1509. Portugalci s Mvembou Nzingou, pokřtěným jako Alfonso I., celkově sedmým konžským králem a druhým, který přijal křesťanství, udržovali obchodní styky od roku 1480, kdy v zálivu, kde byl o něco později vybudován přístav Luanda, přistáli první mořeplavci z Porta.

V roce 1500 se Pedro Álvares Cabral vydal hledat novou námořní cestu do Indie, proudy a větry však jeho flotilu zanesly daleko na západ, a tak objevil brazilské pobřeží. O dva roky později se do těch míst vydal cestovatel Amerigo Vespucci a portugalskému králi Manueli I. se svěřil s tušením, že se nejedná o osamocený ostrov, nýbrž o pobřeží ohromného, přebohatého kontinentu s bujnou přírodou. Královští rádci pojali nápad obdělat tamní úrodnou půdu a za tím účelem do Nového světa dopravit pracovníky uvyklé vlhkému podnebí. Panovník se proto rozhodl využít vynikajících vztahů s Bakongy a jednoho ze svých nejspolehlivějších tajemníků, Doma Dioga Soarese, pověřil úkolem neprodleně vyplout k jednáním s vládcem Konga.

Když Jeho Veličenstvu Alfonsovi I. vyřídili, že ho o audienci žádá vysoce postavený člověk z Lisabonu, na nic nečekal a rovnou se za ním vydal. Nemohl se dočkat přepychových látek, porcelánového nádobí, kovových nástrojů a dalších výrobků pocházejících z Evropy, kterých muselo být plné podpalubí lodi, jež právě přistála u pobřeží. Spěchal převzít ty vzácné a jedinečné skvosty, odznaky vznešenosti, po nichž prahl stejně jako všechny urozené osoby v jeho království. Oblékl si slavnostní šaty, shromáždil svou družinu a vyrazil z hlavního města Mbanza Kongo k oceánu.

Na novotou zářící galeoně, kotvící nedaleko jeho pobřeží, se mu dostalo náležitého přijetí a poct. Hostitel ho pozval na večeři při svíčkách, pokrmy byly dílem kuchaře z lisabonského královského dvora, vyslaného zvlášť pro tu příležitost. Napili se portského, pochutnali si na filetech z ančoviček se salátem z najemno krájených zelených a černých oliv, následoval talíř se srdcovkami a pečené vepřové, jež se skvěle snoubilo s chutí vinho verde. Krále ohromila rafinovanost pokrmů, ocenil zejména ovoce pocházející ze sadů v Algarve, podávané jako dezert, na kterém si obzvlášť pochutnal. Aby mu lépe vytrávilo a cítil se po všech stránkách znamenitě, nádavkem mohl využít služeb prostitutky, přivezené z jednoho lisabonského hampejzu.

Nazítří byl Alfonso I. v ideálním rozpoložení k uzavření smlouvy. Jakmile se dozvěděl, že výměnou za dodané vězně mu obchodní partneři pošlou třicet dělníků vyučených v práci s mědí a se dřevem, pistole, pušky, a především deset děl, ji bez dlouhého rozmýšlení podepsal. V dohodě spatřoval vhodnou příležitost, jak se zbavit nejen velkého počtu válečných zajatců a s nimi hrozby vzpoury, ale také nejzarytějších politických odpůrců i s rodinami. Krom toho nebyla v jeho království nouze o zločince a různé darmošlapy, se kterými se také mohl nadobro rozloučit. Ženu, s níž se vyspal, si neponechal, jednak jí nepřišel na chuť, jednak si dokázal živě představit potíže, které by obnášelo soužití cizinky s jeho četnými manželkami. Zůstalo u drahocenných látek a padesáti lahví alkoholu, které mu Portugalec věnoval na důkaz přátelství.

Na zpáteční cestě do hlavního města se Alfonso I. rozhodl oddat se ještě vroucněji kultu Ježíše Krista. Doufal, že pronikne do tajemství magie, díky níž panna porodila syna, který kráčí po vlnách, proměňuje vodu ve víno, navrací zrak slepým a jeho stoupenci jsou obdařeni vynálezem střelných zbraní, jež je činí neporazitelnými na bitevních polích.

Dom Diogo Soares nařídil vybudovat na pobřeží pevnost pro shromažďování otroků. Už se nemohl dočkat, až s vzácnou podepsanou listinou vypluje zpět do Lisabonu. Za podobný úspěch ho král nepochybně odmění, svěří mu řízení „trojúhelníkového“ obchodu s lidskými bytostmi mezi Portugalskem, Kongem a Brazílií. Dom Diogo bude osobně dohlížet na stavbu lodí, výcvik posádek a zajišťovat příjem otroků v Novém světě. Počet lodních konvojů, nezbytných k přepravě veškerého zboží přes Atlantik, odhadl na téměř deset. Pohádkově bohatý Manuel I. mu za každou cestu vyplatí tučnou odměnu; bude z něj boháč. Úspěšné jednání oslavil tím, že se opil a do kajuty si nechal přivést lisabonskou běhnu.

Na počátku byl večer a nahá žena na rohoži. S roztaženýma nohama, žhavým klínem a k nepoznání zkřiveným obličejem zarývala nehty do suchého dřeva lůžka z větví, zatínala zuby, tváře se jí nadouvaly jen stěží potlačovanými vzlyky, přerývaně oddechovala v rytmu tlukotu srdce svého manžela, který se koupal v potu. Jejich zrychlený, zajíkavý dech a zvuky deroucí se z hrdla brzy přehlušilo kvílení vichřice. Nebesa hrozila, že co nevidět vybuchnou hněvem, zběsile se ženoucí mračna ohlašovala strašnou bouři. Muž padl na manželčinu škubající se hruď, nad jejím utrpením bezmocně zaťal pěsti, proklel osud a propukl v pláč.

Z manželčina vyklenutého břicha vytékal krvavý šlem, miminko ne a ne se objevit. Zvažoval, zda má ženu nechat bojovat samotnou a jít pro pomoc dřív, než se venku rozběsní živly, nebo raději zůstat u ní, zahrnout ji veškerou pozorností, které bude schopen, nešetřit láskyplným citem a riskovat, že mu před očima vykrvácí, že zemře i s dítětem. Nakonec ji políbil na rty slané od jejich společných slz a vyrazil do šerosvitu pohasínajícího dne. Všude kolem vzlétala hejna ptáků, savanou i pralesem se úprkem hnala živočišným instinktem vyburcovaná zvěř. Kdo mohl, utíkal před bouří. O zem zabubnoval déšť, mezi kupami mraků se několikrát oranžově zablýskalo a na svět se snesla průtrž mračen. Krajem se rozlehlo burácení hromu, přehlušilo první křik syna, který se konečně prodral z dělohy ven.

Moje matka zemřela při porodu jednoho klidného slunečného rána, kolébaného čerstvým chladným větrem po bouřlivé noci, jež odnesla mého otce. Pod stromem do něj uhodil blesk, zuhelnatělou mrtvolu našli u pařezu rybáři, když se po opadnutí velké vody vydali sbírat ryby a raky vyplavené v rákosí na úbočí kopce. Nebesa brázděná blesky vztekle duněla od soumraku do svítání, řeka v údolí se vylila z břehů, zničila úrodu na polích i obydlí ve svazích.

Narodil jsem se ve vesnici Boko, v kraji tajemství a kouzel, kde se mrtví občas vracejí mezi živé a prodlévají s nimi v mystickém spolužití, odporujícím zákonům rozumu. Ti, které přírodní pohroma nezahubila, vyprávěli, že jsem přežil díky zásahu laskavého předka, jenž se kvůli mé záchraně probudil z věčného spánku. Byl jsem předčasně vyspělé, snaživé, klidné dítě, vnímavé k nesnázím druhých. Adoptivní rodiče ve mně spatřovali prostředníka mezi pozemským a neviditelným světem, věřili, že jsem prodchnut čímsi ze zásvětí, co by mi nemohlo vdechnout žádné lidské slovo. Jakási mocná síla, jakýsi naléhavý popud mě unášel vstříc jedinečnému osudu. Vychovávali mě k umírněnosti. Mezi staršími sourozenci jsem byl mlčenlivý, vždy uctivý, nikdy jsem nepřestupoval pravidla slušnosti ani nezvýšil hlas. Naučil jsem se ovládat nemístné projevy, výbuchy hněvu a vášně. Vyrůstal jsem v souladu s okolím, všichni mí spolurodáci na mě byli pyšní. Adoptivní rodiče chtěli, abych se naučil číst a psát, a tak mě v pubertě odvedli do misionářské školy v hlavním městě království Mbanze Kongu. U přijímacího pohovoru jsem bakonžské i portugalské otce překvapil rozvahou i důvtipem a přijali mě na studia. Cítil jsem nesmírnou hrdost, že mohu být součástí natolik proslulé instituce vybudované před necelým stoletím z vůle našeho milovaného panovníka Alfonsa I., blahé paměti.

Alfonso I. silně lnul ke katolické víře a podporoval mnichy, kteří k nám začali přicházet koncem patnáctého století z Evropy. Šířili slovo Kristovo a mezi naším lidem získávali čím dál větší počet stoupenců. Lákali je vyprávěním o všemohoucí bytosti, která je miluje tak, že pro jejich štěstí stvořila náboženství laskavé jako nebesa. Muži v černých kutnách hlásali, že na prvním místě má stát láska a největším bohatstvím je plození dětí; Boží milost zkrášluje to drsné a neblahé, co nám do srdcí zasadila příroda. Bakongové vyznávali tytéž hodnoty, proto jim v přestoupení na novou víru nebránilo ani svědomí, ani nutnost zříkat se dřívějších zásad. Protnutí dvou útvarů, symbolizované křížem, připomínalo harmonickou koexistenci viditelného a neviditelného světa v jejich myslích. Nová pro ně nebyla ani představa věčného života, posmrtného setkání se zesnulými předky, stejně jako zásada, že prosby k Nebesům nesměřují k bohatství či zbytné hojnosti, nýbrž k útěše duše. Můj lid se už dávno klaněl u domácích oltářů a prosil předky, ať zařídí, aby otcům sloužilo zdraví, aby bratři drželi při sobě, aby ženy byly něžné a děti poslušné, a někteří tak činili i v klidném prostředí svatyní. Spiritualita, kterou Bakongové zdědili po předcích, zkrátka nebyla v rozporu s katolickým vyznáním. K tomu je nutné přičíst, že v zájmu duchovních vyslaných Svatým stolcem bylo vykázat co nejvyšší počet obrácených duší, a z Vatikánu už nepřijížděl nikdo kontrolovat, jak upřímně domorodci vyznávají novou víru. Většina nové náboženství odmítala, vrtěla hlavou a před slovem muže, jenž byl obětován a pak vzkříšen, aby dodal smysl životu a smrti, dávala přednost tajemnému světu kouzel a čárů.

Pokud jde o mne, hned při první četbě bible jsem Kristovu výzvu pocítil hluboko pod kůží, v mém nitru začal vanout klidný, zároveň životadárný energií nabitý vítr, díky němuž život nabyl netušených barev. Víra dodávala každé myšlence, každému pohybu smysl, sílu a jistotu. Učitelé byli nadšení z mých pokroků, dokázal jsem obdivuhodně rychle rozluštit a vyložit smysl každého textu. Chtěli po mně, ať se řídím příkladem Alfonsa I., skutečné ikony naší mladé církve, tedy krále, jenž se plně oddal studiu posvátných textů a setrvával dlouhé hodiny v meditacích. Usínal nad knihami, pravidelně držel půst, nepřetržitě očišťoval tělo i duši. Už zaživa budil obdiv, tvrdilo se, že jeho ústy promlouvá Duch svatý. A tak jsem ještě přidal v úsilí a zatvrzelosti, chtěl jsem být jako panovník, o němž se říkalo, že je ztělesněním anděla, poslem Pána na nebesích. Zkrátka vyrovnat se tomu, koho Portugalci ctili tak, že ho nazvali apoštolem z Konga, a o kom jejich král hovořil jako o svém milovaném bratrovi, jako o šlechetném vzoru víry, vědění a spravedlnosti. To vše mi jen přidávalo na horlivosti.

Paměť se mi rozzáří radostí pokaždé, když zavzpomínám na léta studií strávená se spolužáky v ohromném domě, zbudovaném z kamenů a dřeva portugalskými architekty a bakonžskými dělníky. Tříbil jsem si v něm smysl zejména pro evropskou literaturu, filozofii a jazyky, ale ze všeho nejvíc mi roznítilo mysl, když jsem do sebe nechával pronikat svatou knihu. Uchvacovala mě poezie evangelií, vcházelo do mě zjevení Hospodinovy nezměrné milosti. Opájel jsem se slovy Všemohoucího, ronil slzy plné soucitu a něhy při pomyšlení na muka, která musel snášet syn Otce nás všech. Kristovi jsem přisoudil výsadní postavení po boku našich devíti zesnulých pramatek.

Mí učitelé vůbec nepochybovali o mé vůli vstoupit do kněžského stavu – moje bytost prosycená vírou hořela nedočkavostí zasvětit život úctě k bližním a odpuštění, stát se služebníkem všeho, co přichází od Boha. Přál jsem si šířit jeho slovo, křtít, sloužit mše, ošetřovat nemocné, utěšovat chudé a ty nejzoufalejší. Snadno jsem přijal celibát, ačkoli odporuje zásadním hodnotám vyznávaným Bakongy, a jakmile bylo mé poslání potvrzené, byl jsem vysvěcen. Ještě dnes se dojímám nad uznáním, které mi vyjádřil náš biskup, neboť hlavním posláním naší školy bylo vzdělávat katechety. Nadlouho jsem byl jedním z mála studentů, jimž se dostalo vysvěcení. Po takřka stoletém působení katolické církve v Kongu sloužilo mše jen nemnoho Bakongů, vesměs synů ze šlechtických rodin, kteří studovali v Lisabonu. Po vysvěcení v Portugalsku se usazovali v největších městech v zemi, v Mbanze Kongu nebo v Luandě. Jako Ježíš zůstal chudým mezi chudými, i já jsem na své nadřízené naléhal, aby mi bylo dovoleno sloužit Bohu v mém rodném městečku na pomezí království, ztraceném kdesi mezi veletokem, močály a řekou.

Při návratu mě v Boku vítaly rozjásané davy, prožíval jsem okamžiky hlubokého dojetí, venkované se radovali, že mi požehnal i Bůh křesťanů, vedle toho, že se mi – jak soudí – dostalo uznání ze strany přívětivých pánů noci. Snažil jsem se chovat umírněně a odměřeně, jak se sluší na představitele duchovenstva, krom toho jsem byl odhodlaný nechat se vést výbušnou energií mládí, jež nezná únavy ani hranic, nenechat se ničím zastavit ve svém rozletu. V prožívání víry jsem se nijak neomezoval, Boha jsem miloval celým srdcem, celou duší i celou myslí. Žil jsem v odříkání, v ničem se nešetřil, brázdil jsem křížem krážem provincii a přesvědčoval ženy a muže, aby se přidali ke společenství křesťanů. Zpočátku jsem ty nejprostší venkovany, po generace v zajetí pověr, získával pro své myšlenky jen mimořádně obtížně, ale ani na chvilku jsem nepolevil v úsilí. Nakonec přineslo ovoce. Zůstával jsem skromný a neúplatný, nedbal nic na chválu, jež se o mně šířila: mé jméno se předávalo šeptem od chýše k chýši, putovalo po stezkách, polích i cestách až na druhý břeh veletoku. Od úst k ústům se doneslo do hlavního města a někteří Domu Antoniovi Manuelovi, poslu Hospodina, přisuzovali i zázraky. Zlomyslné hlasy radily urozeným osobám v provincii, ať se mají na pozoru před mým rostoucím věhlasem, oplýval jsem podle nich mocí a silou čelit i těm nejmocnějším čarodějům.

Ve skutečnosti jsem bez nároku na odměnu naslouchal zděšeným obyvatelům a utěšoval ty, kteří už nevěděli, jak dál. Král a jeho dvořané hodili prostý lid v mém kraji přes palubu, starali se jen o uspokojení vlastních zájmů, jak se co nejrychleji obohatit lovem či nákupem lidí a jejich následným prodejem tomu, kdo za ně nabídl nejvíc. Vzrůstající nebezpečí zprvu přivádělo venkovany zpět k dávným obyčejům, s o to větším zápalem, že nic jiného neznali. Náš venkov však zažíval chmurné časy, štvanice na lidi byly na denním pořádku, působily chaos, neštěstí a rozvrat. Přibývalo zpráv o hromadných únosech páchaných v sousedních vesnicích, zotročení už nehrozilo jen bezectným poddaným, zlodějům, krvesmilníkům nebo vrahům. Naši mocní se stali hluší k výslovným nakázáním duchů předků a kupčili dokonce i s vlastními příbuznými. Mezi mými krajany se šířil hmatatelný strach, všechna pravidla, dosud nerozlučně spjatá s jejich životy, byla pošlapána a obětována na oltář prospěchu a z toho plynoucí tíseň je přiváděla do mé náruče, v níž nacházeli klidný přístav a pozorného posluchače svých trápení.

Zvěsti byly čím dál neodbytnější, zprávy o nových praktikách ve zbytku země dospěly až do Boka. Říkalo se, že symbolický ráz darování osob, jenž u Bakongů vždy převládal, už v Mbanze Kongu, Luandě, ale i v dalších velkých městech nahradily peníze. Na ničem jiném prý už nezáleželo. Darování blízkých osob mělo podle našich pradávných zvyků za cíl upevnit sousedské vztahy, případně navázat spojenectví mezi dvěma rodinami. Lidské bytosti se však začínaly stávat předmětem obchodních transakcí, považovaly se za zboží vydané na milost a nemilost velkoobchodníkům, kteří mezi sebou vedli nemravný a nelítostný konkurenční boj a pro zbohatnutí se neštítili ničeho.

Při poradě za soumraku u posvátného ohně mbongui stařešinové nasazovali vážné obličeje a hovořili o nebezpečí, jež se vznáší nad vesnicí. Opření o hole z ebenového dřeva drželi zpříma vyhublá těla, krčili čela, odkašlávali si, odlévali na zem palmové víno a pak se radili se zesnulými předky, připomínali jim jejich hrdinské činy a dovolávali se jejich moudrosti. Byly to okamžiky naplněné výhradně ryzími pocity, velkomyslnými gesty, šlechetností a vzájemností, všichni jednohlasně odsuzovali únosy páchané místními prodejci, kteří jednají pod neblahým vlivem svých portugalských spojenců a spolupachatelů. Ovšem žádný hodnostář v Boku se nikdy nezajímal o osud sloužících, kteří se mezi námi mlčky pohybovali, a když už museli promluvit, tak jen velice tiše, aby nikoho nerušili.

Sám jsem se dlouho utvrzoval v přesvědčení, že za neštěstí a strašlivé útrapy, které na Bakongy dopadaly, byli na prvním místě zodpovědní cizinci. Až mnohem později jsem si uvědomil, že příčiny našeho úpadku je nutné hledat v našem vlastním pokrytectví, v našem pohrdání druhými, v naší zaslepenosti, a především v neschopnosti podívat se na sebe kritickým pohledem. Zkoumám minulost, bezustání procházím spletí zákrut, záhybů, slepých uliček a tajných skrýší a v srdci chovám nezměrnou lásku k otrokům, kteří přestali být vidět, kteří zůstali skrytí ve stinných zákoutích dějin Konžského království. Bakongové si kromě osob darovaných různým klanům podrobovali i nepřátele, k nim ale později přibyli i ti, kteří se nějakým způsobem odlišovali a kterým bylo z nejrůznějších důvodů přisouzeno druhořadé postavení. A přestože Bakongové nestavěli otrokářské lodě, nekovali řetězy ani nesplétali biče k podmanění si jejich těl, připravovali je o jejich lidství. Ve skutečnosti s nimi zacházeli jako s podřadnými tvory, vydanými napospas jejich zvůli.

Ve své mramorové hrudi v srdci Věčného města přechovávám utrpení těch, na které se zapomnělo, kteří se snažili o co nejméně nápadnou existenci mezi svobodnými lidmi. Kalvárie, kterou museli projít, zbavuje lesku mé idylické vzpomínky na rodnou zemi, nejraději bych přehlušil všechny lži a křičel, že jsme do ďáblovy pasti upadli proto, že mnozí z nás se nechali zlákat bezcenným brakem přiváženým odjinud. Naše společnost se proměnila v nebezpečný systém všeobecného kořistění, lásku k bližním vytlačila krutost našich myšlenek i skutků. Celý můj národ, od těch nejprostších vrstev po ty nejušlechtilejší, včetně celé řady králů, podlehl kouzlu Evropanů a byl svolný ke všemu, jen aby se jim vyrovnal a získal věci, které přiváželi. Nakonec se zřekl Boha i morálních principů vycházejících z našich tradic. Můj národ v přesvědčení, že posiluje, ve skutečnosti slábl a kladl čím dál menší odpor ničemům, kteří připlouvali zpoza oceánu a jednali s námi se stále větším opovržením a cynismem. Peníze a nevídané věci z jejich lodí v nás rozněcovaly představivost, podbízely se nám a slibovaly nám svět plný zázraků. Mnozí se za tím nedostižným přeludem zasněně a bez rozmyslu vydali, a teprve u něj jim došlo, jak nízké byly jejich myšlenky a činy. Vzdalovali se od duchovních principů, jež naši předci stavěli nejvýše, a tak uvolnili cestu ke svárům. Přibývalo sporů, rozepří o majetek a dědictví. Styk s Portugalci pomalu, ale jistě, vynesl na světlo kazy uložené hluboko v našich srdcích.

Do naší chudé provincie ty hrozné změny naštěstí ještě nedospěly, dařilo se mi šířit katolické vyznání, začínalo se prosazovat jako důvěryhodná alternativa rozvratu, který postihl ostatní části království. Zásadovost mi přidala na dobré pověsti, v širokém okolí jsem měl zástupy obdivovatelů, hovořilo se o mladém knězi, který se rozhodl vybudovat hráz proti hříchům mocných. Mluvilo se o mně jako o Kristově chráněnci, jehož srdce a myšlení jsou v souladu s učením zděděným po předcích. Byli i tací, kteří po mém kázání nabyli přesvědčení, že jsem schopen číst v mlhovinách záhadných vesmírů neviditelného světa. Věřili, že dokážu vyvolávat kromobyčejné situace, mít věštecké sny nebo podněcovat zásahy nadpřirozených bytostí. Přitom jsem se nesnažil o nic víc než jednat v souladu s vírou a nad podobnými řečmi jsem se musel vždy pousmát. Zacházel jsem až na samou mez svého poslání, spokojil se s málem a v každém okamžiku se radoval ze života v nejvyšší prostotě. Když se k mým nadřízeným v Mbanze Kongu donesly zprávy o vysokém počtu obrácení na víru v mé farnosti, přidělili mi prostředky a svěřili tu čest dohlížet na stavbu malého kostelíka v Boku. Rozhodl jsem, že ho postavíme na konci hlavní ulice na vrcholu kopce, kde se měl tyčit nad planinou táhnoucí se až ke břehu veletoku.

Veletok jsme přepluli na piroze. Když jsem stál na protějším břehu, dlouho jsem pozoroval divoce se vzdouvající vlny sto metrů po proudu a vodní tříšť, z níž se nad hřbety ohromných skalisek tvořila hustá, kouřová mlha, stoupala vysoko k obloze a prolínala se s oblaky. Prudké nárazy vody v peřejích rozeznívaly poutavý, svůdný a znepokojující chór, jehož smutná melodie připomínala píseň na rozloučenou.