Copyright © Tereza Ševčíková, 2026

Cover photo © Michal Linhart, 2026

Cover design © Tomáš Cikán, 2026

Copyright © Nakladatelství Práh, 2026

All rights reserved.

ISBN 978-80-7696-122-7

Mojí sestře Áně s vděčností za všechny chvíle,

které jsme spolu mohly mít.

Předmluva s vysvětlivkami

Dostal jsem ráno do pošty rukopis kolegyně a bytostně spřízněné duše, a jakkoliv nerad čtu z obrazovky (neříkej obrazovka, říká se monitor1), zhltal jsem jej s přestávkou na oběd do 15.26.

Proč píšu kolegyně? Protože to slovo pochází z latinského co lego, čísti spolu. Konstatuji, že s autorkou čteme stejné knihy – ne vedle sebe, ale každý ve své pracovně. Začíná to Bowlbym a přes Ekmana, Chválu, Trapkovou až k Matějčkovi si vzájemně padáme do noty.

Koscriptor2 (co scripto – psáti spolu) dosud neexistoval, právě proto jsem ho nyní stvořil; oba jsme své nástroje brousili u Jana Majera na Psychologii.cz. Musím bez pocitu závisti (který by mě oslaboval3) uznat, že její blogy měly větší úspěch než ty moje v historických dobách. Jsou totiž lepší.

Velice si dále cením toho, že autorka, ač graduovaná psycholožka, neuděluje diagnózy4 – s vyslovenou nechutí je cituje na půlce stránky kdesi téměř na konci – a přijímá do psychoterapeutické péče trpící lidi. Tam, kde by každý čerstvý absolvent s chutí prsknul nálepku PTSD, nic takového nedělá, nýbrž laskavým, pečlivým a velice šetrným způsobem pomáhá například své klientce odstraňovat krusty vzniklé psychickým traumatem a dlouhou životní poutí bez možnosti jeho zpracování.

Po válce v mé škole patřilo náboženství k povinným předmětům. Docházel k nám františkánský kněz v hnědém hábitu, přepásaném něčím jako prádelní šňůrou, a ten nás seznamoval s biblickou dějepravou a se základy křesťanství. Ve třetí třídě jsme byli zralí k prvnímu přijímání. Tomu předcházela zpověď, při níž většina našich hříchů spočívala ve rvačkách, klení, nevraživostech a braní jména Božího nadarmo. Byli jsme prostě čučkaři. Dodatečně mě dědeček seznámil s existencí zpovědního zrcadla. To by se líbilo sběrateli hříchů Čeňkovi Jirsákovi. Mně se taky líbí, a tak si v něm občas říkám. Zjišťuji, že vykládání snů je také hřích.5 To by mě samotného opravdu nenapadlo. S Jirsákovou vervou ho zapisuju, a cvičení jógy taky.

Proč tenhle myšlenkový meandr? Pro čtenáře bloudícího osaměle po nejrůznějších zdrojích informací k osvícení rozumu nabízí autorčin text soubor otázek terapeuta, v podstatě jen převedený do oznamovacího způsobu. Je to výčet kroků, které povedou k odhalení souvislosti přes asociační řetězce. Trochu jako stavebnice lego, kdy stavbu velkého domu nemusíme zrovna začínat vybudováním celého přízemí a pak teprve pokračovat vzhůru. Je možné z části přízemí skočit rovnou do prvního patra. Terapii nemusíme začínat otázkou, na co zemřel dědeček.

Neříkám, že je tam všechno, to není možné nikdy, je toho tam však hodně, co nám může pomoci zobrazit pavučinu, v níž jsme chyceni.

Je to dobrý způsob. Čtenář jde, zakopne o jednu strunu, a jak říká básník: „Struny, o nichž nevíme, se ozvou povědomé.“6 Z praxe vím, že někdy stačí jediná otázka, aby spustila lavinu vzpomínek, které jako řeka po povodni se postupně čistí. V tom je nesmírná hodnota autorčina textu, na němž je vidět, že vznikl s láskou a péčí.

28.–29. června 2025 Radkin Honzák

1 Tohle je hlas mojí mámy, který moje úlety uvádí do správných kolejí. Má to ale marné; nicméně dnes už bez resentimentu a rád na to vzpomínám.

2 Nahrávka na smeč Shakespearovu šaškovi, který říká: „Zestárnout tímto způsobem je mladická nerozvážnost.“

3 Poučení pro čtenáře, že závist je nejen hřích, ale také navíc nesmírná blbost.

4 Počítač na mém pracovišti by ji bez diagnózy nepustil dál; musel jsem se naučit, jak ho obelstít.

5 Jsem člověk věřící a myslím, že takovéto pitomosti dělají církev směšnější než kardinál Duka ve zlatém kočáře.

6 Jaroslav Seifert: Píseň o Viktorce.

Úvod

Moje cesta za psychoterapií

Kdybych měla být úplně poctivá v odpovědi na otázku, proč jsem psychoterapeutkou, musela bych začít na tomto místě svým dětstvím a dost pravděpodobně i dětstvím a životem svých rodičů a nepochybně i prarodičů, ale to by byla jiná kniha. Protentokrát přeskočím do svých devatenácti let.

Tehdy jsem si koupila již jako studentka psychologie za tisíc korun dvoutýdenní stáž na jedné pražské psychiatrické klinice. Docházela jsem na skupinovou psychoterapii dospělých lidí, které spojovala diagnóza ze skupiny psychóz, většinou schizofrenie nebo bipolární afektivní poruchy.

Každý den jsem pouze seděla, naslouchala a sledovala dění na skupinové terapii zhruba patnácti lidí. Ve tři odpoledne skončilo sezení a já již ve čtyři hodiny ležela doma v posteli a tvrdě spala, kompletně vyčerpaná – tak intenzivně a bezhraničně jsem prožívala celý dynamický psychoterapeutický proces, byť jen jako pozorovatel. V té době jsem netušila nic o hranicích svých nebo klientů: jak je rozpoznat, jak se o sebe postarat, jak reflektovat, co se ve mně odehrává, jak to souvisí s příběhem klienta anebo jak to rozehrává struny mých vlastních zranění.

Závěr z této praxe byl pro mě ale jednoznačně nepříjemný, bohužel: já nikdy psychoterapeutkou nemůžu být, je to příliš zodpovědné, komplexní, rychlé, nepředvídatelné, náročné a tak nějak neuchopitelné. Na to prostě nemám!

Obzvlášť silně jsem si to uvědomila při dialogu asi třicetiletého muže s paní doktorkou, která ten den skupinu vedla. Pamatuji si ho v naprosto konkrétních detailech i po více než dvaceti letech.

„Mám doma kocoura a moc rád se o něj starám,“ začal dlouhé vyprávění klient, říkejme mu třeba Adam. „Když mi zbydou peníze, koupím mu i rybičky v konzervě!“ chlubil se nesmělým hlasem, přitom on sám pobíral invalidní důchod, za který leckdy obědval jen instantní polévku ze sáčku.

„Aha, to je skvělé,“ odvětila paní doktorka. Povzbudivě se na Adama usmála, bylo jasné, že toto není to hlavní sdělení.

„Někdy mu ale strašně ubližuju,“ pokračoval tichým hlasem a díval se kamsi do středu kruhu na koberec. „Tahám ho za ocas, jednou jsem ho hodil přes celou místnost, někdy ho schválně sprchuju.“ V místnosti se rozhostilo ticho, všichni vytřeštili oči na paní doktorku. Poposedla jsem v křesle a ani nedýchala. „Potom mě to zase strašně mrzí, tak jsem na něj hodnej a snažím se mu to vynahradit,“ skoro pláče Adam. „Nevím, co s tím?!? Asi jsem nějaká zrůda nebo co.“

Tak, a teď netuším, jestli paní doktorka zavolá ochránce zvířat, nebo policii? Ale to přece nemůže, vždyť je tu dobrovolně a říká si o pomoc. Jsme tu všichni v příslibu mlčenlivosti a v důvěře, že cokoli, co bude řečeno, zůstane mezi námi!

„Adame, děkuju, že to říkáte, to chtělo asi odvahu,“ mluví k němu vlídně paní doktorka. Adam horlivě kývá.

„A vás to mrzí, že mu ubližujete?“

„Moc.“

„Už jste někdy dřív ubližoval zvířatům nebo lidem?“

„Ne, to vůbec! Proto to nechápu!“

„Těšíte se někdy na to, že mu budete ubližovat?“

„Ne, ne, já to neplánuju, já si vždycky slibuju, že už to nikdy neudělám!“

„Aha, to je myslím důležité. Co se tedy děje těsně před tím, než mu začnete ubližovat?“

Adam dlouze přemýšlí. „Většinou se strašně zlobím, protože jsem se pohádal s matkou, která ze mě dělá idiota, a já s ní musím bydlet.“

„Kdy ještě, vzpomněl byste si?“

„No… když mě odmítla přítelkyně… tak to taky potom jsem mu jednou ubližoval, myslím… když se zlobím nebo jsem vzteklej.“

„A co kdyby nešlo o toho kocoura nebo o touhu mu ubližovat, ale o něco jiného? Co by to mohlo být?“

„Nevím… jsem strašně naštvanej, nějakej vztek asi…“

„Je možné, že máte na něco nebo někoho vztek, který se ve vás hromadí, a vy ho neumíte nějak jinak zpracovat? Tak ho vypustíte ven přes kocoura?“

Adam vydechl: „No, to mě nenapadlo, to je vlastně asi dost možné. Hm, o tom teď budu muset chvíli přemýšlet…“

Zbytek sezení se paní doktorka Adama ptala, jak je zvyklý dávat najevo nesouhlas nebo nespokojenost. Zajímala se, jak zpracovává hněv, když není nablízku kocour. Přizvala i ostatní klienty ke sdílení zkušeností: Jak ostatní projevují bezmoc, naštvání nebo pocit, že někdo překračuje jejich osobní hranice? Je tu vůbec někdo, kdo se nestydí za svůj vztek?

Jak to udělala? Jak to tam uviděla? Jak mu za takovou krátkou chvíli dokázala důstojně otevřít dveře k porozumění? Cítím k ní respekt, k psychoterapeutickému řemeslu nesmírnou pokoru a vůči sobě velké pochybnosti.

Psychologii a také speciální pedagogiku jsem dostudovala v přesvědčení, že moje místo bude v nápravných zařízeních pro mladistvé. Nadšeně jsem pracovala v diagnostických ústavech, v dětských domovech, v nízkoprahových zařízeních a azylových domech.

Po dvouleté pauze v USA jsem složila rigorózní zkoušky z psychologie a začala experimentovat v soukromém sektoru. Zároveň jsem nastoupila do postgraduálního systemického a narativního psychoterapeutického výcviku.

Tehdy jsem se podruhé v životě otevřela možnosti být psychoterapeutkou, byť velmi opatrně. Zpočátku jsem spíš než po tom, působit jako psychoterapeutka, toužila po osobním rozvoji a hlubším pochopení sama sebe. Po intenzivních letech studia, supervizí, sebezkušenostních setkání, stovkách hodin konzultací, vlastních terapií, nadšení, pádů i pochybností jsem jednoho dne usedla do „křesla“, abych začala vykonávat nejkrásnější a nejnáročnější řemeslo, jaké znám – tentokrát již schopná převzít zodpovědnost za proces psychoterapie, dostatečně sebevědomá a věřím, že stále pokorná.

S kým pracuji v psychoterapii

Dnes vedu vlastní soukromou psychoterapeutickou praxi v Praze a mými klienty jsou běžní dospělí lidé – lidé setkávající se v životě s nejrůznějšími situacemi, které nějakým způsobem omezují uspokojení jejich životních potřeb, znesnadňují nebo znemožňují realizaci jejich plánů nebo způsobují potíže při jejich kontaktu s okolím. Za běžných okolností mobilizují své vnitřní zdroje a nacházejí řešení, jak tyto věci uspokojivě zvládnout, či jak zvládnout i fakt, že něco musí oželet, vzdát se něčeho ve prospěch něčeho či někoho jiného. Jsou schopni přijmout i své limity. Jsou si vědomi, že si mohou vybrat jednu z několika možností a tím se vzdát těch ostatních, a za toto přijímají vlastní odpovědnost.

Stává se ale, že někdy jsou nároky z okolí příliš silné, nebo vlivem určitého oslabení psychiky z důvodů vrozených, z důvodu traumatických událostí v životě (bez ohledu na jejich sílu) i z jiných vnějších či vnitřních důvodů jejich adaptační síly nestačí a dojde k větší a dlouhodobější psychické nepohodě.

Takovými příznaky nepohody mohou být například:

• opakující se problémy ve vztazích;

• neurčitá nespokojenost s vlastním životem, byť se může pohledem druhých zdát, že je vše v pořádku;

• neschopnost se rozhodnout, váhání, pochybnosti o sobě;

• úzkost;

• poruchy spánku;

• poruchy soustředění a pozornosti;

• strachy z různých objektů a situací;

• různé tělesné potíže, u kterých se při vyšetřeních nenajde žádná organická příčina – bolesti hlavy, zažívací potíže, bušení srdce, bolesti páteře apod., depresivní stavy, které se ale dají odklonit (na rozdíl od depresivních poruch, které už nepatří mezi neurózy);

• různé nutkavé myšlenky a nutkavá jednání, u kterých si je jedinec vědom, že jsou mnohdy nesmyslné, ale pro velkou úzkost se jich nedokáže zbavit;

• a cokoli dalšího, co konkrétní člověk vnímá jako důležité.

Tyto příznaky pro nás mohou být zprávou, že nám něco v našem životě neslouží. Mohou být také výzvou k tomu, abychom něco (v sobě) změnili.

Můžeme se jich prostě jen chtít zbavit, pak si vezmeme prášky nebo i jinými prostředky se je snažíme utlumit, ale nic dál neřešíme. Někdy můžeme být na chvíli úspěšní, ale za čas se vše objeví v nové síle znovu. Je tedy třeba, abychom se ptali, co nám chtějí tyto potíže sdělit, co potřebujeme změnit, na co nás chtějí upozornit. Tyto věci pak můžeme řešit – většinou za pomoci psychoterapeuta. A někdy je opravdu zapotřebí léků k psychické stabilizaci. Poté je ale potřeba si klást otázky a dělat změny.

Ať už ke mně přicházejí klienti s jakýmkoli konkrétním trápením, všechny do jednoho ke mně přivádí především naděje: naděje, že se mohou mít lépe.

Navíc opravdu věřím, že když pomohu svým klientům k tomu, aby se měli oni sami lépe, pomáhám tak ovlivňovat nejen jejich individuální vnitřní světy. Věřím, že prostřednictvím spokojenosti ve vztahu k sobě budou tvořit spokojenější a laskavější vztahy s ostatními (v rodině, v práci, k přírodě), zkrátka ve všech svých dalších světech, a to včetně toho největšího, kterého jsme všichni součástí. V tom vnímám práci psychoterapeuta jako skutečně smysluplnou a krásnou.

Profese psychoterapeuta budí zájem, zvědavost, ale i obavy. Lidé často touží sdílet svá trápení, nebýt na ně sami, mít spokojenější život, ale zároveň se bojí, jestli třeba nenahlédnu příliš hluboko do jejich nitra a neodsoudím je; někdy je brzdí pocity viny a selhání, že „to“ nezvládli sami. A proto vznikla tato kniha.

Co je psychoterapie

Psychoterapie pomáhá především v léčbě psychických zranění, která jsme utržili na své cestě životem.

Úkolem psychoterapeuta je naslouchat a snažit se porozumět, jak trápení vzniklo a jakou má v životě člověka funkci. Hlavní úlohou psychoterapeuta však je především hledat cesty k úlevě, pomáhat zlepšovat nebo udržovat kvalitu života.

Psychoterapie není jediným způsobem, jak pečovat o duševní zdraví. Nejvíce takové péče najdeme v rodinách, které mají štěstí, že jim to klape, mezi přáteli, kteří mají štěstí, že se mají, ve školách a všude tam, kde mají štěstí na dobré průvodce, kolegy a kamarády. Lidská společenství své členy zraňují i léčí a slova v nich pronesená mohou být jak šumem, tak bolestnou zkušeností, tak nezapomenutelnou podporou.

Psychoterapie je nezávislým oborem a profesí, jejíž teoretické zdroje leží v psychologii, psychiatrii, neurovědách, filozofii, sociologii, pedagogice a umění. Profese psychoterapeuta je neobvyklá i tím, že vyžaduje nejen teoretické vzdělávání, ale také osobní zkušenost v roli klienta. Příprava terapeuta tak navazuje na vysokoškolské vzdělání a trvá dalších pět a více let (Drahota, 2024).

Pokud budete hledat psychoterapeuta, myslete na to, že musí mít ukončené vysokoškolské vzdělání a dále postgraduální psychoterapeutický výcvik!

Jejich seznam můžete najít například na:

www.czap.cz

www.psychoterapeuti.cz

Psychoterapie ale vypadá různě, protože psychoterapeutických směrů je mnoho – některé jsou analytické, jiné zaměřené na řešení, další hodně pracují s tělem a některé vůbec. Všechny je spojuje snaha uzdravit a porozumět. Také osobitý styl každého psychoterapeuta vnáší do procesu psychoterapie mnoho tvořivých příležitostí, proto i já vnímám terapii jako umění.

Slovy Jiřího Drahoty, předsedy České asociace pro psychoterapii: „Víme, že stejná událost může mít různé následky. Traumatický zážitek neznamená automaticky posttraumatickou stresovou poruchu – u někoho ano, u někoho ne. Toto napětí zatím nejsme schopni vyřešit jinak, než že se učíme od neurovědců, jak funguje mozek, a současně se svými klienty čteme jejich osobní romány a pomáháme jim dopsat pár nadějnějších kapitol.“

Proč kniha vznikla?

Při psaní této knihy jsem sledovala tři cíle:

1. Popularizovat psychoterapii a sejmout z ní závoj tajemna. Nabízím letmý pohled do své psychoterapeutické praxe skrze příběhy klientů, kteří mi k tomu dali souhlas. Nikoho při své práci nemoralizuji, neodsuzuji, nesvazuji do svěrací kazajky a neodesílám na uzavřené oddělení psychiatrie, nikomu nevidím do hlavy a nikoho neovládám. Jsem běžný člověk s ne úplně běžnou profesionální výbavou a mým cílem je důstojně pomáhat lidem nacházet cesty ke spokojenějšímu životu.

2. Přiblížit nejčastější témata, se kterými za mnou lidé přicházejí. Byť naprosto každý příběh je jedinečný, stejně jako každá úzkost nebo mezilidský vztah je originální, některá témata se u mě v poradně objevují častěji. Vybrala jsem z nich šest:

• Emoční zanedbání v dětství.

• Dospělé děti alkoholiků.

• Tabu, rodinná tajemství.

• Trauma a sexuální zneužívání v dětství.

• Emoce.

• Úzkost.

• Hněv.

3. Nabídnout praktické tipy a inspiraci čtenářům, kteří mohou najít podobnosti se svým příběhem, anebo se jen zajímají o vlastní rozvoj a zatím nemají v plánu do psychoterapie vstoupit, ale mohou nalézt třeba jen úlevu, že nejsou sami. Zdůrazňuji, že nenabízím univerzální postupy nebo návody, co v konkrétních situacích dělat. Na to nevěřím. Každý má svou cestu a svůj příběh, své hodnoty, své zdroje a své způsoby řešení.

Tyto tři cíle se odrážejí v konkrétních třech (prolínajících se) částech každé kapitoly:

1. Příběh klienta, který mi dal souhlas anonymizovaně zveřejnit jeho cestu.

2. Krátké teoretické ukotvení tématu.

3. Praktické rady a tipy.

Jedná se tedy o praktickou knížku pro běžného člověka, který se nebojí nechat se vyzvat životem – klade si otázky a občas si neví rady, je zvědavý a hledá zdroje, jak si kvalitnější život zařídit. Možná koketuje s myšlenkou na psychoterapii, ale ještě se neodhodlal, možná jen hledá inspiraci k samostatné práci na sobě.

„Každý člověk je jedinečný a každý si nakonec musí najít svůj vlastní způsob, jak žít – a dobře – tváří v tvář tomu, co je obtížné, náročné a nevítané a s čím se dříve či později potká každý z nás.“ (Jon Kabat-Zinn)

Co v knize nenajdete:

– Podrobné kazuistiky (případové studie). Jedná se o zkrácené příběhy, které nekopírují průběh psychoterapie. Samozřejmě se nelze vyhnout určité zkratkovitosti a zjednodušení.

– Vhled do filozofie, metod nebo technik systemické a narativní psychoterapie nebo jakékoli jiné psychoterapeutické školy. Nejedná se o odbornou literaturu.

Emoční zanedbání v dětství
Falešná a pravá Radka

Když jsem vydala v roce 2021 článek s lehce drastickým názvem Nemilovaní pro web Psychologie.cz, netušila jsem, co bude následovat. Psala jsem o tabuizovaném tématu, se kterým za mnou přicházejí především ženy. „Mám všechno, tak proč nejsem šťastná?“ ptají se s pocitem viny za to, že se necítí dobře, že si vůbec stěžují. Taková žena cítí obrovskou emoční osamělost, pocity prázdna ji dusí. Přestože intenzivně pracuje a je úspěšná, netuší, kam v životě směřuje a proč není v žádném vztahu spokojená. Je zmatená, nešťastná a velmi, velmi nahněvaná na rodiče, zpravidla na matku, za to, že se o ni doopravdy nezajímá, že se jí nikdy nezastala před ostatními, oproti tomu ji spíš pomlouvala před učiteli i kamarády, musela být matce stále k dispozici, řešit s ní její život a dělat vše pro ni a podle ní. A je to tak dodnes! Jenomže zpochybňovat lásku vlastní matky bývá ve společnosti glorifikující mateřství považováno za neslušné, nevděčné, nemorální a sobecké, a tak se stydí a trestá za to, že není dobrá dcera. Zároveň tyto ženy vehementně zdůrazňují, že jejich matka (rodiče) se o ně vlastně dobře starali, a uvádějí fyzické důkazy její (jejich) lásky (když jsem byla nemocná, vždy se postarala, chodila jsem do dobrých škol, nikdy jsem neměla hlad, vždycky jsem měla pěknou oslavu narozenin apod.).

V krátké době po vydání článku mě oslovilo mnoho lidí, kteří potřebovali pomoct nově uchopit svůj život a potřebovali začít svým dlouhodobě komplikovaným vztahem s rodiči. V mnohém, o čem jsem psala, se našli. Nechtěli ale své rodiče odvrhnout. Hledali způsob, jak zjistit, co chtějí oni sami ve svém životě, kým vlastně jsou a co už dělají kvůli rodičům a pro rodiče – jako by nedokázali na určité úrovni rozhodování a prožívání oddělit sebe od rodičů. Chtěli být v životě svobodní, a přitom zůstat ve vztahu s rodiči, aniž by se po každém setkání s nimi nedusili vzteky, neutápěli se v sebelítosti nebo neobviňovali sebe z neschopnosti být „lepší děti“.

Pro mě osobně je to zpráva o tom, že mnoho lidí vyrostlo v rodinách, kde nebyla uspokojena potřeba spolehlivého vztahu s matkou, eventuálně jinou osobou, která vystupovala v roli primárního pečovatele. Mnoho dětí se narodilo rodičům, kteří neuměli, nechtěli anebo nemohli dát svým dětem emoční bezpečí, přijetí a podporu, kterou potřebovaly. Namísto toho prožily emoční zanedbání nebo emoční zneužívání. Také to znamená, že takovým emočně zanedbaným dětem se prostřednictvím pojmenování jejich situace ulevilo. Zjistily, že nejsou samy a že s tím lze nejen pracovat, ale i dobře žít a nepřijít o rodiče (zpravidla matku), kterého mají rády.

Smyslem této kapitoly není soudit a zatracovat rodiče. Smyslem kapitoly není ani rozehrávat nebezpečnou hru na „nezralé viníky“ (rodiče) a „chudáky oběti“ (děti), které situaci zvládly „rodičům navzdory“.

Doktorka Edith Eva Egerová je pro mě osobně jednou z nejvíce inspirativních psycholožek současnosti – nadaná maďarská židovská baletka, která musela v Osvětimi tančit doktoru Mengelemu a kterou nacisté později v Mauthausenu zmrzačili natolik, že se nikdy žádnému sportu již věnovat nemohla. Z celé rodiny přežila jen ona a její dvě sestry. Víra, že jednou bude opět se svou první láskou Erikem, ji držela nad vodou celou válku. Erik zemřel v Osvětimi jeden den před osvobozením. Po osvobození byla málem znásilněna opilým americkým vojákem. Svůj neuvěřitelný útěk z poválečného komunistického Maďarska přes Prahu a Izrael do USA, při kterém pašovala šperky v zavinovačce dcery, popisuje ve svých knihách Dar volby a Máme na vybranou. Ve svých čtyřiceti letech začala studovat psychologii a dodnes ve svém úctyhodném věku stále v Kalifornii s jiskrou v oku přednáší.

Jak sama říká, život jí přihrál mnoho karet, které by raději neměla, ale s pokorou sobě vlastní dodává, že v rodném listě nikde neměla napsáno, že její život bude jednoduchý nebo spravedlivý. Nikde se nepíše, že má na něco „nárok“. V rodném listě má jen napsáno, že má život, a na ní není se ptát „proč já?“. Taková otázka vede k rezignaci a smutku. Lepší je se ptát: „A co teď? Co dál? Co udělám?“ Všichni máme podle ní volbu, jakým způsobem odehrajeme „karty“, které nám život dává. Život nevnímá jako spravedlivý nebo nespravedlivý, ale prostě jako život, který se děje.

Je zážitek sledovat doktorku Egerovou, jak z pozice člověka, který přežil holocaust a dodnes bojuje s posttraumatickým stresovým syndromem, říká: „Vy máte v rukách svůj život, vždy máte volbu. Jedině vy můžete zařídit změnu, vystoupit z role oběti, osvobodit se z pout minulosti a začít naplno žít.“ A ve svých knihách a webinářích dává konkrétní rady, jak na to.

Proč zmiňuji doktorku Egerovou? Při tématu emočně zanedbaných dětí je snadné se nechat svést do bezbranné a nahněvané pozice oběti svých rodičů. Ne, rodiče si sice nevybíráme, tak jako řadu jiných událostí, situací, lidí a okolností našeho života, ale vždy máme volbu, jaký význam svému dětství a výchově dáme, jak chceme vnímat svoje předky a jaký příběh svého života s těmito kartami chceme napsat. Smyslem této kapitoly je nabídka, jak si poradit v dospělosti, pokud zrovna vám nemohli, neuměli anebo nechtěli dát rodiče takovou lásku a emoční podporu, kterou jste potřebovali, aniž byste ustrnuli ve fázi ukřivděného navztekaného dítěte nebo smutného nespokojeného dospělého. A opět připomínám, nenabízím univerzálně platné rady, ale možnosti a inspirace, protože příběh každého z vás by vydal na samostatnou a originální knihu.

Jak se pozná dobrý rodič?

Britský pediatr a psychiatr Donald Winnicott zdůrazňoval, že člověk nemusí být rodičovský guru ani mít doktorát z psychologie, aby vychoval zdravé dítě. I když psal o matkách, jeho poznatky se dnes uznávají pro oba rodiče. Zavedl termín dost dobrá matka: pozná se tak, že dítě emočně podporuje způsobem odpovídajícím jeho věku. Není to ovšem perfektní a dokonalá matka bez chyb a omylů!

Prostřednictvím známé teorie attachmentu neboli citové vazby můžeme identifikovat tři základní emoční dovednosti zdravého rodiče:

1. Rodič cítí citové spojení s dítětem.

2. Rodič věnuje dítěti pozornost, vnímá ho jako jedinečnou a separovanou bytost. Nevnímá ho jako rozšíření sebe sama, svůj majetek nebo nepříjemnou zátěž.

3. Pokud věnuje dítěti dostatečnou pozornost a je s ním citově spojený, potom je schopen vhodně reagovat na jeho citové potřeby. Výsledkem je citová blízkost.

Je potřeba určitého minimálního množství rodičovského emočního připojení, empatie a pozornosti, aby z dítěte mohl vyrůst emočně zdravý dospělý. Dobrý rodič nemusí obětovat sám sebe ani být bezchybný. Může ztratit nervy, říct věci, kterých později lituje, zažívat náročnější chvíle, kdy není stále k dispozici. Každý rodič má svá zranění, své jizvy, své potřeby. Důležité je, jaké je dominující chování. Pokud vede k tomu, že dítě věří ve svou hodnotu, rodiče živí jeho sebeúctu, sebevědomí a pocit bezpečí, potom rodiče dělají dobrou práci. Opakem je emoční zanedbání a z něj plynoucí emoční osamělost.

Přichází slečna Radka na prahu svých třiceti let. Strnulá, v tenzi sedí na kraji křesla, má křečovitý úsměv, překotně mluví. Je vyčerpaná. Nežije svůj život, nikdy neměla opravdový partnerský vztah, sex měla párkrát v životě.

Rodiče pracovali v Číně a v Bruselu. Má o třináct let mladšího bratra, který se narodil v zahraničí. Neřekla by, že mají blízký vztah, asi kvůli věkovému rozdílu. Vystudovala zahraniční vztahy a ekonomii, má doktorát a nabídku práce v zahraničí. K překvapení všech (včetně sebe) ji nedávno odmítla, přestože mluví plynule čtyřmi jazyky a vše je dokonale připraveno na její úspěšný život za hranicemi. Radka najednou nemůže odjet. Tolik dřela a cítí, že její rozhodnutí je pro všechny obrovské zklamání. Ani ona si není jistá, jestli dělá dobře. Nemůže spát, nerozumí si, zlobí se na sebe. Jediné, co jí ulevuje, je hladit svého kocoura a jíst pastu ze slazeného kondenzovaného mléka – koncentrovaný cukr. Dokáže sníst i tři tuby za noc. V poslední době se jí vracejí chronické záněty močového měchýře.

Když rodiče ukončili první pracovní misi v Bruselu, těšila se, že budou bydlet v Čechách. Nikdy se v Bruselu necítila doma. Rodiče ji udržovali v naději, že se vrátí, potom ale namísto do Čech zamířili do Číny. Bylo jí dvanáct let a dozvěděla se to dva týdny před odletem. Rodiče ji prý nechtěli rozrušovat. Později zjistila, že vše bylo rozhodnuté již rok dopředu. Když na to vzpomíná, přestává plakat a vypadá nazlobeně. Po příletu do Číny dostala první z řady antibiotik na zánět močového měchýře. Rok poté se narodil bratr, neplánované dítě. Máma se do poslední chvíle rozhodovala, zda si ho nechá. Bylo jí už přes čtyřicet let a bála se o své zdraví. Narodil se bratr a bylo to podle jejích vzpomínek náročné miminko, stále plakal, nespal, špatně jedl.

Radka chce mluvit o své rodině, protože si myslí, že tam někde musí být důvod, proč se neumí rozhodnout, co dál. Jako by nevěděla, kdo je. Jako by se na sebe dívala odkudsi shora, někdy se fyzicky skoro necítí – není blázen, že ne? ptá se mě, vnímám jakousi naléhavost v jejím hlase.

„Můžete mi, prosím, o tom říct víc? O těch stavech nebo prožitcích, u kterých se bojíte, že jsou bláznivé?“

„No, mám pocit, že… nevím, jak to popsat, prostě se na sebe dívám jako na cizí…“

„Něco jako přes sklo?“ nabízím přirovnání.

„Ano! Jo, jsem někde za sklem.“

Mapujeme spolu, jak dlouho se takto cítí? Od kdy? Kdy je to lepší? Jsou období, kdy se cítí o něco lépe? Kdy naposled dobře spala?

Vzhledem k tomu, jak vyplašeně Radka hovoří a vypadá, dávám důraz na vytvoření bezpečného prostředí a na zklidnění. Dělám (na mě) poměrně výjimečný krok a sahám k odborným termínům. Ujišťuji ji, že se sice známe velmi krátce, ale můj odhad je, že to, co popisuje, je takzvaná disociace. Může se projevovat jako forma odloučení od bezprostředního okolí nebo pocity neskutečnosti sebe anebo také jako nadměrné denní snění. Navrhuji vysvětlení, že je to jakýsi obranný mechanismus, který pravděpodobně souvisí s jejím psychickým vyčerpáním a dlouhodobým stresem. (O procesech na úrovni mozku při disociaci se více dočtete v kapitole o traumatu.) Je dobře, že přišla – ujišťuji ji, že její problém do psychoterapie patří. Signálů, že se dlouhodobě necítí dobře, vnímám víc a postupně je vyjmenovávám: dlouhodobé poruchy spánku, nezvladatelné chutě na sladké, po deseti letech se jí vrátily chronické problémy s močovými cestami, má úzkosti, náhlé intenzivní emoce (občas se rozpláče v nevhodných situacích a nechápe proč, nedokáže to zastavit), necítí se v bezpečí, proto se straní lidí, nejraději je sama doma a spí, přesto je stále unavená.

Když to takto vyjmenuji, rozpláče ji to. Myslela si, že ji spíš označím za hysterku nebo tak něco – že to přehání a málo se snaží. Je dojatá, že ji beru vážně, a zároveň se stydí, že to nezvládla lépe, že je takhle „slabá“. Vždyť „všechno má“.

„Naopak, zaujalo mě, kolik let jste ty nelehké situace zvládala – sama! Co vám pomohlo je zvládnout? Jak jste to udělala, že jste zvládla šikanu v Číně společně s chronickými bolestmi a pocity samoty jak doma, tak ve škole?“

„Já vám to řeknu, ale bojím se, že si o mě budete myslet, že jsem blázen…“ Zarazí se. „Už zase…“ Pousměje se.

Povzbudivě se usměji.

„Mám fantazii,“ řekla tiše. „Představovala jsem si, že mám jinou rodinu. Napsala jsem o ní několik povídek, občas jsem si zalezla pod peřinu a představovala si, že jsem s nimi. Jmenovali jsme se Kafkovi. Jako Franz Kafka.“

Obranný únik do světa fantazií nebo takzvané denní snění zažívám u svých klientů pravidelně, zpravidla u dětí, když nemají jak uniknout ze světa, který vnímají jako vůči nim nepřátelský. Ještě o něm bude řeč v jiných kapitolách.

Na závěr prvního sezení reflektuji, že si všímám dvou velkých a kreativních zdrojů, které použila a které spolu asi souvisí: fantazie a tvůrčí psaní. Prosím, aby se zamyslela a do příště vypsala další zdroje, o které se za svůj život mohla opřít. Může to napsat třeba i jako příběh o tom, co jí pomohlo zvládnout svou situaci do dnešního dne.

Radka odchází s úlevou, je ráda, že jí vnímám jako „normální“, a ne jako „blázna“. Těší se, že si doma lehne a odpočine, cítí se vyčerpaně.

Co je emoční zanedbání

Co je emoční zneužívání

• nadávky (pitomečku, parchante, smrade);

Pocit prázdnoty