Copyright © 2024. MY DARK DESIRE

by Parker S. Huntington & L.J. Shen

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu nakladatele.

Translation © Lucie Jiránková, 2026

Cover © DOBROVSKÝ s.r.o., 2026

© DOBROVSKÝ s.r.o., 2026

ISBN 978-80-277-7245-2 (ePub)

ISBN 978-80-277-7246-9 (mobi)

přeložila Lucie Jiránková

„Ani zázraky se nedějí hned.“

Kouzelná víla kmotřička, Popelka

Než začnete číst, chtěly bychom vám poděkovat, že jste dali Zachovi s Farrow šanci. S oblibou říkáme, že tihle dva jsou stejní jako my dvě – střet kultur, který ale nějakým zvláštním způsobem funguje. Ani jedna z nás ještě podobnou knihu nenapsala. Jsme vděčné, že jsme tu příležitost vůbec dostaly.

Já (Parker) jsem si nikdy nemyslela, že budu moci sdílet svou kulturu se světem, zejména prostřednictvím milostného příběhu. Jsem napůl Vietnamka a napůl Číňanka, vyrostla jsem v Orange County a okolí Washingtonu v potrhlé, ale úžasné a semknuté rodině. Spousta věcí z knihy Moje temná touha vychází z mých osobních zkušeností. Jsou bláznivé, neuvěřitelné a návykové. Nemůžu se dočkat, až vám budu moci předat střípky svého života. A, Leigh, jsi svatá, že jsi souhlasila se mnou tuhle knihu napsat a že jsi mi naslouchala, když jsem neustále blábolila o svém dětství.

Když už jsme u toho… Já (Leigh) jsem si užívala každičkou chvíli, kdy jsem mohla psát tuto knihu se svou nejlepší kamarádkou. Jde o hříšně rozkošný příběh plný škádlení a je odrazem mého přátelství s Parker. (Jedno procento našeho povídání se týká práce. Zbylých devadesát devět procent je kombinací hovorů o jídle a rodině.) Parker je něco jako moje pracovní manželka a vzhledem k tomu, že rozvodovost mezi Asiaty žijícími v Americe dosahuje jen 12,4 %, je pravděpodobné, že nám to manželství vydrží celý život.

Hodně z toho, co mám na Zachovi a Fae tolik ráda, pochází z našich každodenních rozhovorů. A tím už končím, ať se můžete ponořit do příběhu. Užijte si ho!

S láskou Parker a Leigh

(P.S. Lidi, tetička Celeste je skutečná. Stejně jako ten incident s ukradeným autem. Nemohla jsem tomu uvěřit, dokud mi Parker neukázala účtenky. CELESTE PROSTĚ MUSÍ BÝT SOUČÁSTÍ VAŠEHO ŽIVOTA. – Leigh)

PLAYLIST

Prolog

Zach

Táta vždycky říkal, že lidé jsou jako papír a vzpomínky jako inkoust. Netušil jsem ale, že moje kniha života skončí namočená v dehtu a roztrhána na kusy.

Vyrůstal jsem s velkorysým otcem. Peníze. Identita. Láska. Pěkné morální zásady – a ještě hezčí chrup. To všechno mi dal.

Ale to nejcennější, co mi kdy daroval? Svůj život.

Dvanáct let

Jako všechny pohromy začal i ten nejhorší den mého života docela nevinně. S tátou jsme seděli na zadním sedadle jeho Bentley Flying Spur a řidič zoufale kličkoval z jednoho pruhu do druhého, aby se vyhnul hustému provozu. V uších mi hučelo nekonečné troubení. Z oblohy nad námi padaly provazce vody, bouře nás pronásledovala už z aukční síně. Z rádia vyřvávala písnička „Bookends“ od Simona a Garfunkela, takže jsem nebyl schopný zpracovávat ani vlastní myšlenky.

Ucítil jsem na zátylku tátův pohled, zatímco jsem foukl na okénko horký vzduch a přes námrazu nakreslil meč.

Povzdechl si. „Vážně by sis měl najít nějaký koníček.“

„Koníčky nejsou nijak užitečné. Proto jsou to koníčky.“ Kolem meče jsem nakreslil stočené prsty a krev kapající z hrotu. „Kromě toho koníčky mám.“

Řidič si vpředu auta odfrkl a dal blinkr doleva.

„Máš talent na několik věcí,“ opravil mě táta. „To, že ti něco jde, ještě neznamená, že tě to baví. A to, že celé léto nečinně sedíš a čekáš, až se vrátí tvůj nejlepší kamarád, se nedá považovat za koníček.“

Zatracený Romeo Costa. Jednoho dne se prostě sebral a odjel. Ani se nerozloučil. Nejdřív na základní škole odjel do Itálie. A teď je na nějakém nudném letním táboře, na který ho donutil jet jeho táta. Z Evropy se vrátil jako totální troska. Trochu jsem čekal, že se tentokrát vrátí bez části mozku.

Překvapeně jsem na tátu zamrkal. „Proč si musím to, co dělám, užívat?“

Koutky úst se mu zkroutily do drobného úsměvu. Byl to obr. Nebo tak možná působil jen proto, že jsem ještě úplně nevyrostl. Ale tělem zabral celé zadní sedadlo. Nebo možná jen svou přítomností. Svými inkoustově černými vlasy a vráskami od smíchu kolem očí. A tou děsivou jizvou na čele, kterou si přivodil, když dělal vedoucího u skautů. Pokusil se mě tenkrát unést orel a on mě na poslední chvíli stáhl na zem, narazil do lehátka a rozbil si čelo.

Táta mi poklepal pokrčeným kloubem na spánek. „Protože když neoceníš cestu, jak by sis mohl užít cíl?“

„Není snad cílem života smrt?“ Zpražil jsem ho pohledem, abych se nemusel dívat na to, jak mé umění z páry na okénku mizí.

Zasmál se. „Jsi až moc chytrý.“

„Tím jsi to nevyvrátil,“ zamumlal jsem a nejraději bych si zakryl uši, abych nemusel poslouchat troubení aut a bušení deště.

„Cílem je rodina. Láska. Místo na zemi, které ti bude patřit.“

Shodil jsem si z boku tenisky malou větvičku. „Tobě těch míst patří spousta.“

„Ano, ale můj domov je jen jedno z nich. A to je tam, kde jsi ty a tvoje matka.“

Zamračeně jsem si ho prohlížel. „Proč jsi s námi tak šťastný?“

„Protože existujete, hlupáčku. To stačí.“

Rozvalil jsem se na sedadle a začal si poklepávat na koleno, protože jsem byl naprosto znuděný. „Když jsi s námi tak šťastný, tak proč si neustále kupuješ nějaké věci, aby ses cítil dobře?“

„Umění nejsou věci.“ Položil svou ruku na mou, abych si přestal poklepávat na koleno. „Je to duše člověka vtělená do materiálu. Duše se nedají vyčíslit, Zachu. Ty si tu svou chraň za každou cenu.“

Přisunul jsem se k němu blíž a pohledem hypnotizoval sametovou brašnu mezi námi. „Můžu se podívat na tohle?“

„Až na narozeniny.“

„To je moje?“

„Ne abys to nosil u sebe. Je to nebezpečné.“

„To je ještě lepší.“ Zamnul jsem si ruce radostí a obrátil pozornost na ručně vyřezávanou hrací skříňku, kterou svíral v dlaních. „A co tohle?“

Právě jsme si vyzvedli kořist z tátovy dražební války na aukci starožitností. Tedy táta ji vyzvedl. Já seděl v autě a skládal Rubikovu kostku, aniž bych se na ni vůbec podíval, zatímco táta se prokousával ověřováním totožnosti. Mě umění nikdy nezajímalo. Táta do mě posledních dvanáct let cpal svá moudra a doufal, že jeho posedlost pronikne i do mě. To ani náhodou. Dokázal jsem diskutovat o přednostech čínské malby gongbi v porovnání s jejich malbou tuší, ale ani za boha mě ta hromada čar na papíře doopravdy nezajímala.

Někdy jsem si tajně přál, abych měl tátu jako Romeo. Nechal ho zacházet se zbraněmi a ručními granáty. Rom uměl dokonce i řídit tank. To bylo teprve něco.

Táta odsunul těžké víko a naklonil skříňku mým směrem. „Dárek k výročí pro tvou matku.“

Mezi saténovými stěnami byl usazený kulatý nefritový přívěsek vybroušený do tvaru lva. Kolem zakřiveného okraje se vinula červená šňůrka, která vedla k řadě korálků, obrovskému čínskému uzlu štěstí a dvojitým střapcům. Takové dva miliony dolarů a za co? Vždyť to máma ani nebude nosit. Dospělí někdy dělali ta nejhloupější rozhodnutí. Táta tomu říkal nutkání a tvrdil, že jsou znakem lidskosti. Já možná nebyl zas až tak lidský, protože mě nikdy nic nedokázalo nadchnout. Vždycky jsem si všechno promýšlel a po ničem jsem netoužil. Dokonce ani po sladkostech.

Znovu jsem se sesunul na sedačku. „Vypadá to jako vrstva sýrové plísně, která roste Oliverovi v obědové krabičce ve skříňce.“

Můj druhý nejlepší kamarád měl hygienické návyky divočáka. I když to by vůči divočákovi nebylo úplně fér, protože ten neměl možnost se denně sprchovat.

„Ša chaj-c‘.“ Hlupáku. Táta mi dal se smíchem pohlavek. „Jednoho dne se naučíš ocenit krásné věci.“

Déšť zesílil a ťukal do oken, jako by prosil, abychom ho pustili dovnitř. Zakřiveným sklem pronikal do auta lesk červených a žlutých světel. Troubení aut ještě zesílilo.

Už tam skoro jsme.

„Určitě se mámě bude líbit?“ Otřel jsem si nos rukávem od košile. „Vypadá jako ten, který jí před lety koupila teta Celeste.“ Byl jsem si celkem jistý, že ho teta koupila na letišti v obchodě se suvenýry, když odlétala ze Šanghaje.

„Bude z něj nadšená.“ Táta obkreslil prstem ve vzduchu okraje přívěsku, aniž by se ho skutečně dotkl. „Škoda, že jsem musel v lednu letět do Si‘anu. Než jsem se dozvěděl, že do aukce ve Washingtonu přidali i ten druhý přívěsek, někdo ho už koupil.“

„Existuje ještě jeden?“ Tentokrát jsem na sklo nakreslil chobotnici a jen napůl jsem vnímal, jak se za okénkem začíná míhat rozbouřený Potomac. Ještě pár mil a odbočíme na Dark Prince Road. „Nesnižuje se tím hodnota?“

„Někdy. Ale v tomto případě byly ty přívěsky vytvořeny jako souprava pro pár. Patřily osudem stíhaným milencům z doby dynastie Sung.“

Zvedl jsem hlavu. Konečně jsme se dostali k něčemu zajímavému. „Co se s nimi stalo? Sťali jim hlavy?“

„Zachu.“

„Máš pravdu,“ vyštěkl jsem a pak si prstem přejel po krku. „Tenkrát byla hitem smrt tisícem řezů. Museli jim utrhat ruce.“

Táta si masíroval spánky, ale díval se na mě s lehkým úsměvem. „Už jsi skončil?“

„Ne. Když lidem uřízli nos bez anestetik, myslíš, že umřeli okamžitě, nebo vykrváceli?“ Dopravní zácpa se uvolnila a auto zrychlilo. Konečně.

„Zachary Sune, je s podivem, že jsi vůbec moje dít–“

Najednou jeho hlas přehlušilo hlasité troubení. Přehlušilo i déšť. Celý svět. Táta s vytřeštěnýma očima přestal mluvit. Auto se prudce stočilo na stranu, jako by se snažilo vyhnout srážce. Táta odhodil skříňku z rukou a natáhl se po mně. Obtočil mi ruce kolem trupu a bolestivě mě sevřel. Přitiskl mě na sedadlo. Tvář mu osvítil oslepující záblesk světlometů.

Bentley se přetočilo na bok a následně převrátilo na střechu. Zůstali jsme viset hlavami dolů. Táta stále ležel na mně. Stále mě chránil. Přihodilo se to tak rychle. Hlasité pronikavé zvonění v uších. A pak bolest. Děsivá ohlušující bolest. Všude a přitom nikde. Cloumala mnou otupělost i agónie zároveň. Rychle jsem zamrkal, jako bych snad pak měl lépe slyšet, nebo dokonce vidět.

„Jsi v pořádku, Zachary. Jsi v pořádku,“ vytušil jsem z pohybu jeho rtů. Tvář měl necelý centimetr ode mě. Celé tělo se mu chvělo. Sklopil pohled dolů, mezi nás, ale pak oči zavřel a přerývaně se nadechl. „Wo cchao.“

Vytřeštil jsem oči. Zaklel. Táta nikdy neklel.

Na pravou nohu mi z tátova těla dopadlo něco tmavého a lepkavého. Setřásl jsem to ze sebe.

Krev.

Byla to krev.

Tátova krev.

A pak jsem si toho všiml. V břiše měl zaražené zahradní hrábě. Nabodly ho na dveře. Jejich zubatá hrana mě šťouchala do břicha a otírala se o něj. Zatáhl jsem břicho, ale snažil se při tom dýchat.

Rychle jsem zamrkal v naději, že tahle noční můra zmizí. Zaostřil jsem na tátu. Celý obličej měl zkrvavený, střepy skla se mu zarývaly do kůže jako ježčí bodliny. Všude byla krev. Stékala mu po spánku od té jizvy na čele až k bradě. Jeho krev – teplá, s kovovým nádechem, odporná, lepkavá – se mi vpíjela do oblečení, do kůže, do vlasů. Chtěl jsem ho ze sebe dostat pryč. Chtěl jsem křičet. Jeho rty se znovu pohnuly, ale tentokrát jsem mu přes zvonění v uších nerozuměl.

Neslyším tě, zapohyboval jsem rty. Zopakuj to.

Pokusil jsem se pohnout, sáhnout mu na čelo a zastavit krvácení, ale byl příliš těžký a já musel neustále zatahovat břicho, aby hrábě neprobodly i mě.

Ten červený váček.

Sáhl jsem po něm a natáhl ruku, jak jen to šlo. Hrábě mi lehce probodly kůži, ale podařilo se mi ten váček uchopit a otočit ho vzhůru nohama. Nůž. Obtočil jsem dlaň kolem rukojeti a pokusil se odříznout bezpečnostní pás. Jen jsem ho na straně natrhl, což ale nic nezměnilo. Stále jsem se nemohl ani pohnout.

Henry, snažil jsem se vykřiknout jméno našeho řidiče.

Žádná odpověď.

Otočil jsem se přes pravé rameno a zjistil, že Henryho čelo je přitisknuté k vyfouknutému airbagu a stiskává klakson, který tím pádem nepřetržitě pronikavě troubí. Věděl jsem, že je mrtvý, i když jsem neviděl žádnou krev. Vypadal jako loutka bez života s prázdnýma černýma očima.

Tátovy rty se znovu pohnuly. Očima mě prosil, abych ho poslouchal. Chtěl jsem, opravdu chtěl, ale slyšel jsem jenom zvuk klaksonu.

Z tátovy tváře na mě dopadla slza. Z hrdla mi vyklouzlo zasyčení, jako by mě ta kapka při dopadu popálila. Táta nikdy neplakal. Jeho rty se pohybovaly pomaleji, tělem mě stále překrýval. Chránil mě před tím, co se dělo nebo co se už dávno stalo. Byli jsme zaseklí v kleci z prohýbané oceli. Nemohl jsem zpod něj vyklouznout, ani kdybych chtěl.

Podařilo se mi sevřít v pěsti jeho košili, než se na mě zhroutil úplně. Ruka se mi pod jeho vahou třásla, zatímco druhá stále držela rukojeť nože. Tátovy oči zůstaly otevřené, ale já věděl, že už nežije. Jeho duše odplula na druhý břeh. A já konečně pochopil, co tím myslel, když mi říkal, že duše se nedají vyčíslit.

Smysly se mi vracely jeden po druhém. Vlévaly se mi zpátky do těla jako déšť.

Nejdřív sluch.

„Je tam ještě někdo?“

„Dítě.“

„Živé?“

„Sakra… To pochybuju. Ten náklaďák do nich najel v plné rychlosti. Neměli šanci.“

Pak jsem znovu ucítil kůži.

Táta byl studený. Tak studený. Příliš studený. Věděl jsem, co to znamená. Z tváře se mu odtavil kousek masa a spadl mi na hrudník. Jestli v autě bylo horko, necítil jsem ho. Celý jsem se třásl, pevně svíral víčka a bojoval s nevolností, která zaplavovala celé mé tělo. Žaludek jsem měl stále sevřený.

Slez ze mě. Nechci cítit tvou smrt. Nechci cítit nic, tečka.

Konečně se mi vrátila i schopnost mluvit.

„Naživu,“ vydal jsem ze sebe. Slyšel jsem, jak lidé kolem mě hekají námahou, chrčí, křičí na sebe a snaží se převrátit auto zpět na kola. „Jsem naživu.“

Ale necítil jsem se tak.

„Vydrž, kamaráde,“ ozval se odněkud hlas. „Už si pro tebe jdeme. Jen to bude chvíli trvat, dobře?“

„Fajn.“

Nebylo to fajn. Nic nebylo fajn.

Stiskl jsem rty k sobě a poslouchal, jak spolu mluví.

„Počkat. Není to…?“

„Jo. Po Sun. Ten Po Sun.“ Ticho. „Ježíšmarjá.“

„Je…?“

„Budou ho muset vystříhat, než se zvládnou dostat k tomu dítěti. Je na ty hrábě nabodnutý přes roztavený kov.“

„Zatraceně. Chudák kluk.“

Kapitola první

Farrow

„Její kadeřník má prý na instagramu méně sledujících než ona.“ Tabby splaskla na zadním sedadle Mercedesu GLE bublinu ze žvýkačky. „A ona má tak čtyři tisíce? Tak ať si prostě nechá udělat vlasy od řezníka z Balducci a má to.“

„Chlubí se tou ofinou, jako by byl rok 1999. Nikdo nemá koule jí říct, že na kudrnatých vlasech to vypadá hrozně,“ ušklíbla se Reggie. „A ta její balajáž jí vyloženě hází vlasy do oranžova.“ Tabitha a Regina Ballantineovy, dámy a pánové. Moje nevlastní sestry. Společně dokážou vyprodukovat tolik jedu, že by to stačilo na usmrcení silně osídleného ostrova.

Moje nevlastní matka Vera na ně od volantu nesouhlasně zamlaskala. „Ale no tak, děvčata. To od vás není zrovna hezké.“ Její slova kontrastovala s jejím zlomyslným zachichotáním. „Sylvie je hodná holka. Trochu jednoduchá, ale za to nemůže. Viděly jste její matku?“

Tabby si posměšně odfrkla. „Bohužel.“

Kousla jsem se do rtu, jak nejsilněji to jen šlo, abych náhodou neřekla nahlas, že Sylvia Hallová právě složila advokátní zkoušky poté, co absolvovala Georgetown s vyznamenáním. Její hlava rozhodně mohla světu nabídnout víc než předražený účes.

Ale nebyla jsem v pozici, abych mohla něco říct. Jednak proto, že mě ty ženské nenáviděly, a všechno, co bych řekla, by použily proti mně. A zadruhé protože jsem doslova nebyla v pozici, abych mohla něco říct – ležela jsem v kufru schoulená do klubíčka a dýchala co nejmělčeji, aby o mé přítomnosti nikdo nevěděl.

Naše SUV projíždělo kolem udržovaných trávníků v Potomacu. Venkovní vzduch byl prosycený vůní rozkvetlých květin. Já ale momentálně cítila jen Tabbyiny jezdecké boty. Směs hnoje, sena a zápach stájníka, kterému roztáhla nohy tenhle týden.

„Už tam budeme?“ mlaskla Reggie a něco zaklapla. „Celkem se těším, víte? U Zacha Suna doma jsem ještě nebyla.“

„Vyfoť si to tam, protože tam budeš poprvé a naposledy,“ odfrkla si Tabby. „Ani nevím, proč nás tam nutíš jít, mami. Všichni vědí, že by si Constance Sunová klidně vyřízla ledvinu, kdyby se její syn rozhodl vzít si někoho, koho mu vybere.“

„Zachary Sun má vlastní hlavu. Jestli si bude chtít vzít za nevěstu jednu z vás, dámy, tak mu v tom nikdo nezabrání.“

Když už nic jiného, tak jsem na Veře Ballantineové obdivovala alespoň ten její věčný optimismus. Po Tabby a Reggie by někdo dokázal toužit asi jako po chronickém degenerativním onemocnění. Smrtelná kombinace vysokých nároků a nízkého IQ.

„Kromě toho…“ Vera přepnula stanici na klasickou hudbu, i když nepoznala rozdíl mezi cellistou Yo-Yo Ma a dětským hudebním pořadem Yo Gabba Gabba. „Budou tam další bohatí a vlivní muži, kteří budou připravení se nechat sbalit. Bude tam i ten vévoda… Oliver něco?“

„Von Bismarck,“ Tabby se zašklebila. „Ten chlap se otočí za každou sukní. Nejspíš od něj chytnu nějakou pohlavní chorobu, i když jen vydechne mým směrem.“

Reggie si odfrkla. „Je roztomilé, jak předstíráš, že tě nezajímá.“

„Nápodobně, sestřičko.“

„Pro tvou informaci, jednou mě pozval do svého sídla na Amalfinském pobřeží.“

„Tebe a všechny ostatní ženy, které mají tep,“ zamlaskala Tabby. „Páni, být tebou, začnu hned navrhovat pozvánku na svatbu.“

Pevně jsem si přitáhla kolena k tělu a v duchu jsem si procházela měsíce příprav. Měla jsem neprůstřelný plán. Jít dovnitř. Získat zpět, co mi patří. Nepozorovaně vyklouznout ven, maskovaná nocí a značkovou róbou, kterou jsem ukradla Reggie. Nebylo to moje první rodeo a nebude ani poslední. Byla jsem zvyklá přežívat už od narození. Vlastně od chvíle, kdy mě moje dárkyně vajíček, která se nikdy ani neuráčila ukázat, položila do kartonové krabice z Costca před tátovy dveře se vzkazem:

Je jen tvoje. Měl jsi mi zvednout telefon, kreténe.

Potrat je levnější než dítě.

Tammy

Tou dobou byl už ale táta po bouřlivém románku ženatý s Verou. Tabby říkala, že Vera na tátu naléhala, aby se „té věci zbavil“.

Jak vůbec můžeš vědět, že je opravdu tvoje? Celé mé dětství si na mě stěžovala a dobře věděla, že ji slyším.

Ale test DNA jsem nepotřebovala. Tohle matka příroda zařídila za mě. Měla jsem stejně ledově modré oči jako táta. Stejné husté vlnité zlatavé vlasy, které nám rámovaly tváře i uši. Stejnou jemnou stavbu kostí, protáhlé tělo, a dokonce i stejnou pihu krásy těsně pod pravým okem.

Vera si povzdechla. „Škoda, že Romeo Costa už není k dispozici.“

„Jako bychom u něj někdy měly šanci.“

Reggie zívla. „Jako bychom o ni vůbec stály. Prý je to psychopat.“

„Vážně?“ Tabby si přehodila vlasy přes opěrku. „Slyšela jsem, že nemocnici Johns Hopkins daroval novou porodnici, jakmile jeho žena otěhotněla.“

„Nejspíš proto, že v den porodu budou muset vybourat vchod, aby ji vůbec mohli dostat dovnitř. Moje kosmetička mi vyprávěla, že Dallas Costová včera na večeři v Bílém domě snědla půlku spodní vrstvy třípatrového dortu a ten se celý zřítil na nějakého ropného barona.“

Věc 1 a 2 dostaly záchvat smíchu.

„Cítíte taky bělidlo?“ začmuchala Reggie. „Přísahám, že se poslední dobou nemůžu pachu Farrow zbavit. Musíš ji vykopnout z domu, mami. Celé to tam zasmrdí.“

„A co s ní mám podle tebe asi tak udělat?“ Vera zapnula klimatizaci na maximum. „Potřebujeme peníze z nájmu všech těch špeluněk, které tu váš otec po sobě zanechal. Začínáme se dostávat do řečí. Když jsem podepisovala smlouvu na tohle auto, ani jsem si nevybrala variantu AMG.“ Odmlčela se. „Asi bychom ji mohly nacpat do domku u bazénu…“

„Tam ne.“ Podle toho, jak sebou auto škublo, se Tabby nejspíš prudce předklonila. „Udělám si z něj druhou šatnu.“

Nemohla jsem uvěřit, že hodlám příští hodinu proplouvat mezi stovkami lidí stejně sebestředných a povrchních jako moje nevlastní sestry. Ale neměla jsem na výběr. Zachary Sun vlastnil něco, co patřilo mně.

Ten nefritový přívěsek neměl nikdy skončit uvnitř rozlehlého sídla Sunů. Samozřejmě to smrdělo Veřinou chamtivostí. Když otec zemřel, vydražila všechen jeho majetek, aby měla z čeho žít, než dostane peníze z jeho životní pojistky. Zach Sun tenkrát prý nabídl třikrát víc než poslední nabídka. A tenhle zhýčkaný miliardář teď vlastnil jedinou vzpomínku, která mi na tátu zbyla.

Ale ne na dlouho.

Vera dala blinkr a auto začalo rázem poskakovat po štěrkové cestě. „Jsme tady. Proboha, koukejte se na tu frontu.“ Konečně. Zasyčením utišila hádku mezi mými nevlastními sestrami a pak už jsme jen čekaly. „Kriste pane, podívejte na tu ochranku u brány. Podle mě je to už trochu moc.“

Zalezla jsem blíž k zadním sedadlům a přehodila přes sebe černou látku. Ručně šitý materiál tak dokonale ladil se zbytkem prázdného kufru, že mi bylo jasné, že se v něm hrabat nebudou.

„Otevřít.“ Ochranka zabušila na okno kufru. Ten se odemkl a nesnesitelně plíživým tempem se otevíral. Do látky, která mě obklopovala, se opřel intenzivní paprsek baterky a pak se dveře zase zabouchly. „Všechno v pořádku. Další.“

Vera se skřípěním brzd zastavila. Moje nevlastní sestropříšery vystoupily z auta a dovnitř nastoupil služební řidič. Přesně jak jsem předpokládala, zaparkoval na příjezdové cestě na Dark Prince Road co nejdále od vjezdu na dvouakrový pozemek. Pak řidič nastoupil do golfového vozíku plného dalších řidičů a svezl se s nimi zpátky k hlavní silnici.

Jakmile záře reflektorů pohasla, přelezla jsem z kufru na sedadlo řidiče a otevřela dveře. Terárium rodiny Sunů na mě z dálky zíralo. Bylo od jednoho kraje k druhému osvětlené oslepujícími reflektory a vyzývalo mě, abych se do něj vloupala. I na vzdálenost několika set metrů vrhalo na zastřižený trávník děsivý stín. Po špičkách jsem se vydala po osvětlené cestě k hlavnímu domu. Když kolem mě projížděl řidič v Lotusu Evija, přikrčila jsem se za řady luxusních aut. Reggie by mě zabila, kdyby viděla, v jakém stavu jsou její šaty. Kvůli chladnému potu se mi satén lepil na tělo. Jak jsem se krčila v kufru, podařilo se mi navíc natrhnout rozparek o několik centimetrů výš.

Při plánování tohoto večera jsem narazila ještě na jednu věc: tímhle večírkem oficiálně začíná svatební hon na Zacharyho Suna. A to doslova. Nepochybovala jsem o tom, že se přítomné budoucí nevěsty hodlají navzájem eliminovat jako v Hunger Games, dokud nezůstane jen jedna vítězka. Pokud se dalo věřit washingtonským drbům, Zachary Sun – aby uchlácholil svou otrávenou matku, která zoufale touží po vnoučatech – si do půlnoci neochotně vybere jednu kandidátku, se kterou začne chodit.

Všechny byly nějakým způsobem krásné. Vysoké i malé. S křivkami i štíhlé. Se sametovými šaty, a ještě sametovějšími hlásky. Dcery singapurských miliardářů a bývalých salvadorských oligarchů. Korejských čebolů a hollywoodských producentů. Ale všechny měly jedno společné – chtěly se stát příští paní Sunovou.

Sklopila jsem hlavu a doufala, že splynu s davem, zatímco jsem si razila cestu záplavou plesových šatů a smokingů. V neviditelnosti jsem vynikala. Byla to dovednost, kterou jsem vypilovala už ve školce. Hlavně proto, abych se ušetřila nadávek, kterými mě Vera a Věc 1 a 2 častovaly, kdykoli měly špatný den.

Honosné sídlo se nade mnou tyčilo v celé své pompézní kráse – pásy světlého francouzského vápence, majestátní sloupy a dokonale zastřižené zahrady, které by se vyrovnaly i těm ve Versailles. Ztěžka jsem polkla a vplula dovnitř do davu dychtivých těl. Předsálí lemovala velká točitá schodiště. Očima jsem přejela po tom, které vedlo k mému cíli. Ke kanceláři Zacharyho Suna. Zespoda mi blokovala cestu ochranka v oblecích s rukama sepnutýma před tělem a bluetooth sluchátky v uších.

V rohu místnosti se má nevlastní rodina příliš hlasitě smála něčemu, co zrovna povídali muži ve značkových oblecích. Vera si tiskla k hrudi předkrm a snažila se zamračit i přes masku botoxu. Stárla jako mléko v sauně a k tomu pasovala i její kyselá povaha. Potřebovala jsem, aby mě nikdo neviděl, ale nedělala jsem si s tím příliš velkou hlavu. Nikdo jiný mě tu neznal.

Táta byl příliš obyčejný chlápek na to, aby se zdržoval v takové společnosti. A já se zase vždycky vyhýbala jakékoli akci, kde se lezlo do zadku největším boháčům z Potomacu. Vdavky mi připadaly jako naprostá ztráta času. Člověk by měl mít vždy jen jednu životní lásku. Sám sebe. A možná ještě psa.

Počkala jsem, až jeden zaměstnanec vyběhne po schodech, a vydala jsem se v jeho stínu za ním. Nahoru nás hnala symfonie hlasů ozývajících se zdola. Naprázdno jsem pohybovala rty a předstírala konverzaci, abych od sebe odvedla pozornost ochranky. Jakmile zaměstnanec zahnul za roh, já zamířila do knihovny, kde se nacházela pracovna. Půdorys domu jsem se naučila nazpaměť. Díky, Zillow.

Když Zach tohle panství koupil od členů švýcarské královské rodiny, kteří ho obývali do té doby, neprovedl téměř žádné změny kromě přestavby podzemní garáže na uměleckou galerii se špičkovou technologií. Původně jsem si myslela, že se do ní budu muset nějak vloupat. Bohužel jsem ale narazila na obálku časopisu Wired z minulého měsíce. Byl tam článek o Zachově poslední nepřátelsky převzaté firmě. Byl tam. Zvěčněný na lesklé dvoustraně časopisu, téměř nepostřehnutelný pod silou Zachova chladného pohledu. Přívěsek. Vystavený na poličce. Zabezpečený sklem.

Lo siento, pitomče. Za chvíli ti bude jeden umělecký kousek chybět.

Kráčela jsem chodbou a míjela obrazy, které pravděpodobně stály víc než celý majetek Ballantineů. Zvlášť teď, když Vera a její dcery potápěly tátovu firmu do takové hloubky, které nedosáhl ani Titanic. Netušila jsem, co si táta myslel, když rozdělil vlastnictví úklidové firmy na čtyři části. Tři z nás totiž nikdy v životě nepracovaly.

Najednou se přede mnou objevily dveře knihovny. Pevně jsem sevřela kliku, protože jsem předpokládala, že se ani nehne. Dva měsíce jsem se učila otevírat nekonečné množství zámků s výbavou, kterou jsem měla momentálně zastrčenou v podprsence. Ale dveře se bez jakékoli námahy a bez jediného zvuku otevřely. Po těle mi přejel studený vzduch, až mi z něj naskočila husí kůže. Vklouzla jsem dovnitř, zavřela za sebou dveře, opřela se zády o dřevo a dopřála si minutku na to, abych zklidnila tlukot svého srdce. Nebylo by to poprvé, kdy jsem dělala něco, co by mě mohlo dostat do vězení. Ale poprvé jsem se chystala okrást jednoho z nejmocnějších mužů světa.

I když jsem nikdy předtím nebyla na tak extravagantním místě, neměla jsem čas kancelář Zacha Suna obdivovat. Ne když byl v místnosti i přívěsek, který mě k sobě volal jako maják. Ve stejné skleněné vitríně z obálky časopisu Wired, hned vedle své identické kopie. Sada pro něj a pro ni.

No, to je celkem příznačné. Jeden je jeho, druhý můj.

Nebylo možné si je splést. Tátův přívěsek měl jednu nedokonalost, kvůli které byl jedinečně rozpoznatelný. Jako dítě jsem střapce „ostříhala“. Byly asi o centimetr kratší, než být měly.

Prosvištěla jsem kolem stolu a ani jsem si nevšimla papírů, které se s poryvem větru svezly na koberec. Konečně – konečně – jsem se konečky prstů dotkla tlustého skla. Přímo nad tátovým přívěskem.

„Promiň, že mi to trvalo tak dlouho.“ Do očí se mi draly slzy. „Zavřel tě do zlaté klece. Ale neboj se. Dostanu tě odsud.“

Od tátovy smrti jsem měla jeho oblíbený přívěsek v nočním stolku, abych si ho k sobě mohla přivinout, kdykoli jsem se uprostřed noci probudila a stýskalo se mi po něm. Než ho Vera prodala, na spletitých uzlech stále nepatrně ulpívala jeho vůně. Vsadím se, že teď jeho vůni přehlušila Zachova sterilní existence.

Získám ho zpátky, tati. To ti slibuju.

Vyhrnula jsem si potrhaný lem bleděmodrých šatů a ze spodního prádla si odepnula přenosný řezák skla. Jakmile jsem ho otevřela, čepel cvakla a prořízla roh skla. V uších mi hučela krev, když jsem kolem malého zámku začala obrušovat kruh.

Vtom jsem to ale uslyšela. Dost hlasitě na to, aby to přehlušilo i tlukot mého srdce. „Co si jako myslíš, že děláš?“

Sakra.

Kapitola druhá

Farrow

Ten chladný hlas se ani zdaleka nevyrovnal svému majiteli. Otočila jsem se a nasadila široký hloupoučký úsměv ve stylu Reggie. Jako by doslova křičel: „V hlavě mám jen piliny a nejnovější kolekci Chanel.“ „Božínku, jsi to ty. Zach Sun. Už dlouho jsem tě chtěla poznat.“

Klidně jsem se snížila k tomu, abych polechtala mužské ego, když mě pak nechali na pokoji. Většinou jsem měla tu čest s jednoduchými tvory, kteří se dali snadno rozptýlit komplimenty. Bohužel, pan Sun pod mými slovy roztával asi stejně rychle jako jeden z největších ledovců světa.

„Na něco jsem se ptal.“ Udělal krok vpřed. Jeho oči byly jako temný vír – tak prázdné, až jsem se bála, že se v nich ztratím. „Teď by byla na místě odpověď.“

Nepomáhalo, že mě jeho přítomnost rozptylovala. Byl vysoký a měl tak výrazně řezanou čelist, že by se na ní daly brousit nože. Vlasy i oči měl černější než křídla havranů. Stál tam ve fraku, vlasy měl sčesané na pěšinku a uhlazené dozadu. Vyzařovala z něj moc, elegance a krása. Charisma z něj sršelo jako jiskry. A přesto byl neuvěřitelně odtažitý. Neuvěřitelně chladný. Jako opuštěná planeta bez života. Viděla jsem ho už nesčetněkrát – aniž by o tom on věděl –, ale nikdy jsem si na jeho velkolepost nezvykla.

Pozvedl pravé obočí. „Spolkla jsi snad jazyk?“

Spíš se snažím spolknout hrdost, když jsi mě načapal.

„Ztratila jsem se, když jsem hledala galerii.“ Uklonila jsem se a zadívala se na něj skrz závoj hustých řas. „Moc se omlouvám. Nemohla jsem si pomoct. Zvěsti ji předchází.“

„Galerie je ale v garáži.“ Zach sáhl po vypínači a nastavil tlumič světel na nejvyšší úroveň. Místnost zalilo bílé světlo. „A pokud o ní víš, tak taky víš, že je přísně zakázáno tam vstupovat. A ty navíc nemáš ráda umění.“ Řekl to s takovou jistotou, až mi to na okamžik vyrazilo dech. Jako by mě měl i za tu chvíli celou přečtenou. Zavřel za sebou dveře, opřel se o ně, aby mi zablokoval únikovou cestu, a založil si ruce na hrudi. „Zkusíme to tedy znovu – co tu pohledáváš?“

S lítostí jsem odtrhla pohled od nefritového přívěsku, rozpohybovala boky a přešla téměř k němu. Kromě meče byl i sex skvělou zbraní. „Nemám ráda večírky.“

Nebo tebe. Nebo fakt, že jsi mi vpadl do života a tak snadno mi uzmul něco mého, jako bych byla naprosté nic.

Pohřbila jsem ta slova uvnitř sebe spolu se svou hrdostí a zkusila na něj další svůdný trik – lehce jsem si stáhla dolů výstřih šatů. Očima ale neuhnul ani o milimetr. To zabolelo. Takže plán B.

Začala jsem si ovívat obličej a přehodila vlasy přes rameno. „Potřebovala jsem popadnout dech a nohy mě zavedly sem.“

„Tak tě s veškerou úctou žádám, abys odsud odešla, pokud nechceš strávit noc v policejní cele.“

Nepřekvapilo mě, že nebyl milý, ale on se choval jako naprostý hajzl. Na druhou stranu jsem ho sem ale přišla okrást. Procházela jsem se po místnosti a ignorovala jeho slova, která stále visela ve vzduchu jako ostří. Prsty jsem přejížděla po knihách o obchodu, po obrazech i čalouněných pohovkách.

Zach odložil svou sklenku whisky na konferenční stolek a očima sledoval každý můj pohyb jako ostříž. „Jsi natvrdlá?“

Natvrdlá? Ne. Odhodlaná? To si piš. A začínala jsem mít pocit, že Zach není zvyklý, že žena neuposlechne každý jeho povel.

Moji pozornost upoutala desková hra go, která ležela rozprostřená mezi dvěma čalouněnými pohovkami. Kvalitní dřevo kaya. Kameny yunzi. Morušové misky. Za tuhle krásku musel dát celou hypotéku. Kameny stály na desce uspořádané, jako by je tam někdo opustil po dlouhé hře. Nebo od nich spíš utekl. Instinktivně jsem vzala z misky černý kámen a položila ho vedle hvězdicového průsečíku.

Zach se na druhé straně místnosti zamračil a očima shlédl k hrací desce. „To nejsou šachy.“ Jeho hluboký hlas čpěl posměchem. Ale bylo v něm ještě něco jiného. Záchvěv paniky. Neměl rád, když se někdo dotýkal jeho věcí. Učebnicový syndrom jedináčka.

„To je jasné.“ Vyhodnotila jsem tloušťku černého kamene a svrběly mě prsty touhou vzít si další. Nehrála jsem celou věčnost. „Šachové figurky jsou roztomilé a špičaté. Tyhle kulaté věcičky jsou na dámu.“

Zachovi zacukalo víčko. Měl tolik peněz a nemohl si dovolit ani smysl pro humor. Ts, ts.

Pozice kamenů na desce mi řekla úplně všechno, co jsem o hráčích potřebovala vědět. Hráč s černými kameny – opatrný, velkorysý a jemný. Hráč s bílými kameny – nemilosrdný, agresivní a rozhodný. Došla jsem k závěru, že Zach hrál s bílými.

Pozvedla jsem obočí a potlačila v sobě zvědavost ohledně identity hráče s černými kameny. „Předpokládala jsem, že hráč s černými je na tahu.“

„A k tomu jsi došla jak?“

Protože umím počítat.

Zvolila jsem ale trochu útočnější taktiku. „Protože hráč s bílými byl natolik hloupý, že reagoval na hrozbu KO hráče s černými, takže podle mě po zničení vlastní skupiny prosil hráče s černými o pauzu, aby si mohl někde lízat rány a dát se dohromady.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Neměl koule na to vzdát se, že?“

Ticho. Smetla jsem z šatů zbloudilé stéblo trávy a usoudila, že se mi Zachary Sun líbí nejvíc, když mlčí. Jeho výraz byl stále jako neproniknutelná pevnost, prázdný a nečitelný. Nepodíval se na mě. Místo toho celou svou pozornost upíral na hrací desku. Na tomhle muži bylo něco tak odtažitého, že jsem vážně pochybovala, že je schopen fungovat jako normální člověk. To ho činilo nepředvídatelným. A to z něj dělalo velmi nebezpečného protivníka.

„Jejda.“ Našpulila jsem smutně rty a naklonila hlavu na stranu. „To ty jsi hrál s bílými, co? Neboj. Nikomu to neřeknu.“

Mírné roztažení nosních dírek bylo v tu chvíli jediným náznakem, že stále dýchá. „Nevyhýbal jsem se tomu vzdát se.“

Očima jsem těkala ke dveřím a přemýšlela, jestli si všimne, když se vyplížím ven. „To ráda slyším. To by totiž bylo strašně nesportovní chování.“ Lákala mě i ta francouzská okna. Ne že bych teď nějak potřebovala mít zdravé kotníky.

„Ne.“ Zach se ke mně přibližoval jedním pomalým krůčkem za druhým. Do nosu mě udeřila jeho vůně citrusů a temného lesa a dávala mi tím varování, že se poblíž skrývá nebezpečí. „Nevzdal jsem to,“ trval na svém. Stál už u mě tak blízko, že jsme se téměř dotýkali rameny. Oba jsme se zamračením shlédli na hrací desku. Ukázal na nejvyšší bod. „Podívej.“

A já se podívala. Na jeho ruce. Ruce, které nikdy nezažily těžkou práci. Dokonalé, čisté a s pěstěnými nehty. Dlouhé opálené prsty. Hladká jemná kůže. Silné zápěstí s hodinkami De Bethune. Tak dokonalý. Tak okouzlující. Tak bezcitný.

„Cítím ve vzduchu sázku,“ pobídla jsem ho, když mi došlo, že ten rádoby génius mé úmysly nepochopil. Sakra. Vážně mi projde, že jsem ho chtěla okrást. Zmítaly se ve mně pocity úlevy a zklamání, že se mi nepodařilo přívěsek získat. Zatím.

„Já cítím jen vychloubání.“ Posadil se naproti hráči s černými kameny, opřel si lokty o kolena, propletl prsty a zamračil se. „Sedni si.“ Sedni si. Odejdi. Neuniklo mi, že každý jeho příkaz směrem ke mně připomínal povel pro psa.

„Proč?“

„Protože tě teď roznesu na kopytech. A z pohovky se mi to podaří rychleji.“

Chvíli jsem ho napůl pobouřeně a napůl vyděšeně pozorovala. „Ty si opravdu myslíš, že jsi nejchytřejší na světě, co?“

„Teorie je tu podložená fakty.“ Myslel to vážně. Chudák ta, kterou si rozhodne vzít. Pro její dobro jsem doufala, že má alespoň tak velký penis jako své ego.

„Myslím, že–“

„Ty se domníváš,“ opravil mě. „Většina lidí nedisponuje schopností doopravdy vymýšlet skutečné a originální myšlenky. Dokonce i disertační práce jsou jen zrecyklované teorie chytrých hlav. Je mi úplně jedno, co se domníváš. Teď si sedni, nebo zavolám ochranku.“

Zamrkala jsem. „Chceš mě donutit, abych s tebou hrála?“

„Ano.“

„Nech mě hádat – děti na hřišti tě zrovna nemusely, co?“

„Na hřišti jsem nikdy nebyl.“ Vyhrnul si rukávy a zvedl morušové víčko ukrývající bílé kameny. „Ale rodiče mi k pátým narozeninám na celý víkend pronajali Disneyland. Letadlem tam dopravili všechny moje spolužáky. Nikdo si nestěžoval. Sednout.“

Poslechla jsem, protože jsem usoudila, že pro mě bude hra vítaným rozptýlením, než promyslím svůj další tah. „Ti zbohatlíci. Jsou úplně jako my.“

Ani se mě nezeptal, kdo vlastně jsem. Nebo jak se jmenuju. Čistá zvědavost a rozhořčení z toho, že by ho někdo mohl přechytračit ve starodávné logické hře, ho donutily hodit veškerou opatrnost za hlavu.

Zachary Sun nebyl zvyklý prohrávat. To je ale děsivý život. Když nemůžeš truchlit nad svými prohrami, jak můžeš oslavovat své výhry?

Všimla jsem si jeho uvolněného držení těla. „Neměl by ses vrátit na večírek?“ Ani jednou se nepodíval ke dveřím.

Zach mě ignoroval a místo toho uchopil bílý kámen mezi nehet ukazováčku a prostředníček. Bez zaváhání můj útok zablokoval. Netrvalo mu to ani vteřinu. Vše s bezchybnou herní etiketou. Opřel se o měkké čalounění, přehodil si nohu přes nohu a konečně mi věnoval ždibeček své pozornosti. Při tom pohybu se mu vyhrnuly kalhoty a odhalily ponožku – černou. Stejnou jako barva jeho duše.

„Kde ses naučila hrát go?“

V jeho hlasu bylo patrné obvinění. Bohužel jsem na to byla zvyklá.

„V Koreji.“ Nic víc jsem k tomu nedodala a naklonila se dopředu, abych zvážila svůj další tah.

Venku se za dveřmi ozývala hudba, smích a cinkání sklenic se šampaňským. Moje hektické myšlenky všechny tyhle zvuky ale vytěsnily. Potřebovala jsem utéct. Pro přívěsek se vrátím jiný den. V jinou dobu.

Jeho levé obočí vystřelilo o milimetr nahoru. Byla jsem si jistá, že se chtěl zeptat, co dělala bílá Američanka v Koreji, ale nakonec se udržel. Měla jsem pocit, že považuje za svou přednost, že ho ostatní nezajímají. Nebo mu to možná bylo prostě jedno a pýcha byla něco jako jeho výchozí nastavení.

Rychle jsem se na něj podívala, abych zjistila, jestli se mi v reakci na jeho tvář stále zrychluje tep. Zrychloval. „Jestli se budeš cítit líp, tak jsem se při svém pobytu v Koreji zúčastnila několika soutěží v go.“

Ušklíbl se. „Proč bych se měl cítit lépe?“

„Protože tě rozdrtím.“

„A kdo je namyšlený teď?“

„Ale no tak, Zachu. V téhle místnosti je jen jeden namyšlenec a myslím, že oba víme, že jsi to ty.“

Jo. To jsem právě vypustila z pusy. Vera měla pravdu. Možná jsem se opravdu chovala jako nekulturní barbar.

Zach přesunul další kámen. Zahnal mě do kouta, doslova i obrazně. Byl to fantastický hráč. Klidný, pragmatický, nezlomný. Nepřekvapilo mě to. Jen mě to rozčilovalo. Byla jsem zvyklá mít analytickou převahu. Táta mě neustále varoval, že za hloupost se platí. Možná právě tak vybudoval Zachary Sun svůj majetek z dědictví hodného časopisu Forbes až po nominální HDP Lucemburska. Neměl žádnou slabinu, kterou by bylo možné využít. On za hloupost platit nemusel.

Zatímco jsem čekala na jeho tah, otáčela jsem v dlani svůj kámen a ignorovala tak herní etiketu, protože jsem věděla, že ho to rozčílí. „Neměl by ses vrátit ke svým hostům?“

„Ne,“ odpověděl rozhodně. „Beze mě se budou bavit víc.“

Obratně posouval kámen po hrací ploše a musel se přitom ke mně naklonit blíž. Vůbec jsem ho nezajímala. Dalo by se říct, že jsem tu před ním seděla jako na talíři prakticky polonahá a byla jsem mu zcela vydaná na milost. Ale jemu to bylo jedno. Ty chuděrky dole neměly šanci. Zacharyho Suna láska ani vášeň nezajímala. Lidé ho nijak nevzrušovali. Zato čísla a logické hry ano.

Odkašlala jsem si. „Máš hezký dům.“ Potřebovala jsem nějak přehlušit to ticho. Aby se mě na nic neptal. Ale zároveň jsem se bála, že mě pozná podle hlasu. Kdykoli jsme se předtím potkali, měli jsme oba masky.

Uplynulo několik vteřin, než ke mně zvedl pohled. Ten netrval ani vteřinu. „Samozřejmě.“

Bože. „Je pravda, že tě matka nutí, aby ses do konce roku oženi–“

„Chci hrát v tichosti.“

Promnula jsem si spánky, abych se pokusila ulevit narůstajícímu tlaku. „A pak mě necháš v klidu odejít?“

„A pak tě možná nechám odejít v jednom kuse. To je moje nejlepší a poslední nabídka.“

„To pro mě ale není moc výhodná nabídka.“

„Podle mě je. Pokud nemáš ráda vězeňské jídlo.“

„Nejsem vybíravá.“ Alespoň už nebudu muset platit nájem, abych mohla bydlet ve svém rodném domě.

„To nejsou ani ostatní vězeňkyně, které tě budou obtěžovat ve sprchách.“

„Naznačuješ tím –“

„Já nic nenaznačuju. Říkám to po lopatě. A právě teď ti po lopatě říkám: ‚Jsi na tahu. A bez mluvení.‘“

Poslechla jsem ho. Další dvě hodiny jsme byli ponoření do hry. Zhruba každých dvacet minut někdo zaklepal na dveře a snažil se Zacha vylákat zpátky na večírek. Všichni byli líně odmávnuti rukou, která jim beze slov naznačovala, aby odešli. Zach věnoval svou plnou pozornost naší hře, proto jsem se ji taky snažila natáhnout co nejvíce. Nechtěla jsem, aby mě zase začal vyslýchat. Ale měl sakra velký talent. Kdyby mi řekl, že soutěží na nejprestižnějších turnajích, věřila bych mu.

Na spáncích mi vyrašily krůpěje potu. Třetí hodinu hry jsme přivítali s elánem. Já – s hořící koudelí u zadku, připravená vyběhnout ze dveří, jakmile mi to dovolí. A on – s věčným zamračením na rtech. Jeho svraštěné čelo přešlo do plnohodnotného zakaboněného výrazu, když bylo zřejmé, že jsme se dostali do slepé uličky. Dosáhli jsme mrtvého bodu. Hudba i hovor v přízemí utichly, což naznačovalo, že většina hostů již odešla. Hostitel strávil celý večírek tady. Se mnou.

Samozřejmě jsme při tom nepromluvili. Ani slovo.

Prolomila jsem mlčení jako první. „O svém dalším tahu budu muset popřemýšlet.“ Poškrábala jsem se na čele a vysunula spodní ret. Nesnášela jsem prohry. Navíc jsem ani nevěděla, jak by takový útěk z jámy lvové měl vypadat. Ještě než jsem sem dnes odpoledne přijela, zaparkovala jsem auto dva bloky od Zachova sídla s úmyslem, že k němu pak dojdu pěšky i s cenným přívěskem bezpečně v ruce. Očividně jsem měla příliš velké sebevědomí.

Zach neuhýbal pohledem z hrací desky. „Brzy prohraješ.“

„To si klidně namlouvej dál.“ Vstala jsem, protáhla si ruce a předstíraně jsem zazívala. On také vstal a na tváři měl stále ten samý zamračený výraz. Zaklapla jsem víko na misce s hracími kameny. „No, tak děkuji za –“

„Kdy tu hru dohrajeme?“ Vytáhl z kapsy telefon a přejížděl po něm prstem. Najednou jsem měla přímo před sebou jeho kalendář. Bože, ani ho nenapadlo, že bych mohla odmítnout. Dál přejížděl po obrazovce, pravděpodobně hledal termín, který by vyhovoval jemu. „Zítra nemůžu a pozítří mám schůzku v Londýně, ale nezůstanu tam přes noc.“

Slyšitelně jsem zaťala čelisti. Nemělo by mě to to překvapovat. Zach chtěl nějakou výzvu. Ne, on ji potřeboval. Všichni kolem něj ho nudili. Bohužel pro něj bych ale já raději jela domů se zavázanýma očima a v poutech, než abych strávila další vteřinu v jeho přítomnosti.

Poškrábala jsem se na bradě. „Já, no, mám nabitý program.“

„Plánuješ se vkrádat na další večírky?“

Zpocenými dlaněmi jsem si uhladila šaty. „To od tebe není hezké.“

„Ale není to lež. Co tu pohledáváš?“ Jeho oči byly jako dvě hlavně pistole. Zabodávaly se do měkkého masa mého spánku a hrozily, že stisknou spoušť. Za těma očima číhala smrt. Zajímalo mě, čeho byly svědky, že to z nich vysálo všechnu duši.

„Byla jsem pozvaná.“

„Pamatoval bych si, kdybych tě zval.“

„Jsem tu s někým jako doprovod.“

„A ten se jmenuje jak?“

Zabilo by ho, kdyby ustoupil?

Vyhrkla jsem jméno muže, který by tu podle mě měl být. „Pierre Toureau.“ Můj klient. Velmi bohatý. Vlastnil restaurace, nákupní centra a síť středoatlantických konzervatoří. Vsadila bych se, že Zach pozval i jeho hezounkou dceru, studentku magisterského studia, Anamiku.

Na krku mu naskočila žíla. „Opravdu?“

„Opravdu.“

„Zajímavé. Ví o tom jeho žena?“

Sakra. „Jsem jeho neteř.“

„Ta z Francie?“

„A-ano.“

„Z které části Francie pocházíš?“

Ježíši. Neměl být sexy a zároveň chytrý. Opět žádné překvapení. Jen je znepokojující být terčem této smrtelné kombinace.

„No… Ano?“

Zavrtěl hlavou, jako bych byla ztracený případ. „Ty nejsi jedna z nás,“ řekl Zach rezolutně. Ruce měl zasunuté v kapsách kalhot a čelist tvrdší než žula všude kolem nás. Sakra. Ale taky – jdi do háje.

„Jak to víš?“

„Tak zaprvé máš na sobě noční košili.“

Dvojité sakra. Tohle byly jediné šaty Reggie, které na sobě neměly peří, kůži ani jiné části mrtvých zvířat. Měla jsem vědět, že to vypadalo až moc jednoduše.

„Nevím, o čem to mluvíš.“ Držela jsem hlavu vzhůru, o krok ustoupila a prsty ohmatávala okolí ve snaze najít nějakou zbraň. Kolik let vězení bych dostala, kdybych ho praštila jednou z těch uspávacích učebnic financí, které určitě nikdy nedočetl do konce? „Moje šaty se ti líbit nemusí, ale nehaň je. Já ti taky neříkám, že v tom smokingu vypadáš jako tučňák.“

Přistoupil ke mně, byl naprosto stoický a neúprosný. „Vzdej to, Chobotničko. Máš na sobě děravé tenisky.“

Chobotničko? Cože?

„Jsou pohodlné. Nikdy nevíš, kdy budeš muset začít utíkat.“ Další krok zpět.

„Teď by na to byla vhodná chvíle.“ Zastavil se asi třicet centimetrů ode mě. Dost blízko na to, aby mě zastrašil, ale dost daleko na to, aby se mě dotýkal. „Dám ti dokonce náskok, když jsi tak snadná kořist.“

Podceňoval mě. Normálně jsem milovala, když jsem mohla lidem dokázat, jak moc se mýlí. Ale u Zacha Suna jsem pochybovala o svých vlastních schopnostech. Jak fyzických, tak těch intelektuálních.

Narovnala jsem ramena, abych se mu podívala do očí. Při mé výšce 173 cm mě muži často výrazně nepřevyšovali, ale vedle Zacha jsem si připadala jako trpaslík. Rozmáčknutelná jako křehké dospívající srdce. Byl štíhlý, vysoký a svalnatý. S proporcemi římské sochy. Jeho tvář byla božská celá. Oblouky jeho hustých obočí. Jeho bezedné oči – tak tmavé, že jsem nedokázala rozpoznat, kde končí zorničky a kde začíná duhovka. A měkké rty jako malované, po kterých by toužila každá žena. To vše rámovala čtvercová čelist a vysoké lícní kosti, takže vypadal napůl jako člověk a napůl jako démon. Sběratel umění, který byl sám uměleckým dílem.

„Hele…“ Zády jsem narazila do dveří. Instinktivně jsem uchopila kliku, která se mi zaryla do spodní části zad. Přívěsek za ním mě téměř hypnotizoval. Sakra. Musela jsem se pro něj nějak vrátit. Svým pozváním zpět mi nabídl dárek, zabalený do ostrých hrotů a ovinutý jedovatým břečťanem. Ale přesto to dárek byl. Škoda, že bych jeho otevření nesvěřila ani jednomu z nás. Chlácholivě jsem zvedla jednu dlaň do vzduchu. „Můžu to vysvětlit.“

Ještě jeden krok a zahnal mě do kouta úplně. Tělem mě přitlačil ke dveřím. Nedotýkal se mě, ale byl tak blízko, že se mi zježily i ty nejmenší chloupky na rukou. „O tom z celého srdce pochybuji.“

„Ty nemůžeš z celého srdce dělat nic. Žádné totiž nemáš.“ Nevěděla jsem, co mě přimělo ho provokovat, ale nemohla jsem za žádnou cenu přestat. Ne s tím přívalem adrenalinu v těle. S elektřinou proudící mi v žilách. A nelogicky i s každou buňkou hrdosti toužící po tom, abych na Zacharym Sunovi zanechala jizvu.

Jeho tvář se nepohnula ani o milimetr. „Možná nemám srdce, ale jeho absenci kompenzuje mozek a ten mi říká, abych tě potrestal za tvé –“

Na zbytek věty už jsem nečekala. Otočila jsem se, prudce otevřela dvojité dveře a vyběhla ven. Zach mi byl během několika vteřin v patách. Jeho lakýrky klapaly o mramor dlouhými kroky. Sprintovala jsem k vrcholu schodiště, vyskočila na zábradlí a sjela po něm dolů tak rychle, jak jen to šlo.

Zach luskl prsty. „Za ní.“

V mžiku se tam objevili dva lidé a hnali se po schodech za mnou. Zach mi byl sice stále nejblíž, ale ani on nebyl tak rychlý a hbitý jako já. Adeptka na olympiádu, zlato, chtěla jsem si z něj utahovat. V jiném životě bychom byli se Zachem přátelé. Možná. Hráli bychom go. V duchu počítali další tahy. Vyměňovali si nápady. Vyhrála bych. Tedy alespoň někdy. Udržovala bych ho neustále ve střehu.

Na konci schodiště jsem seskočila ze zábradlí, udělala malou piruetu a mrkla na ně, než jsem vyrazila k východu. Dům se vyprázdnil. Nebyla tam ani noha kromě uklízeček a manažerky akce. Můj náhlý vpád do místnosti je vyděsil. Jedné z nich vyletěl mop z ruky a rozstříkl mýdlovou vodu na něco, co byl pravděpodobně originál od Baselitze. Ups.

Bez zaváhání jsem vyběhla ven a vylekala řidiče, který si zrovna dával cigaretu. Svěží vzduch mé tělo nijak neochladil. Zrychlila jsem, až mě stehna pálila námahou. Andras by dokonce i obětoval člověka, kdyby to znamenalo, že na každém tréninku budu takhle tvrdě makat.

Moje zběsilé dýchání přehlušilo i cvrkot cvrčků. Po zádech mi stékal horký letní pot. S každým krokem se rozparek mých šatů trhal víc a víc. Bála jsem se jako nikdy předtím. Ale taky ses dlouho necítila tak plná života.

Popadla jsem z trávníku odhozenou hadici a namířila ji na Zachovy zaměstnance, postříkala je a srazila je k zemi jako domino. Zadýchaně jsem se rozesmála. Co to děláš, Fae? Bavím se. Což je něco, co jsem už skoro zapomněla.

Odhodila jsem hadici zase zpátky a nabrala rychlost. Zachovy zaměstnance jsem nechala daleko za sebou. Tempo se mnou dokázal držet už jen Zach.

„To bych na tvém místě nedělal.“ Zněl podezřele klidně. Nebyl ani zadýchaný, ani ohromený mou náhlou odvahou. „Můžeš utíkat, ale neschováš se. Co chci, to taky dostanu. A právě teď chci odpovědi.“

Tenisky se mi bořily do měkké země a ničily tak jeho pečlivě zastřižený trávník. Najednou se sepnuly zavlažovače, nepochybně úmyslně. Ze všech stran na mě stříkala voda a vsakovala se do mé noční košile, až se mi satén doslova přilepil k tělu. Ale já jsem odmítla zpomalit.

Po mokrém těle se mi jako břečťan ovinul Zachův temný smích. „Je s tebou obrovská zábava, Chobotničko.“

„Proč mi říkáš Chobotničko?“ křikla jsem za sebe. Nechtěla jsem dát najevo, jak mě tím rozčiluje, ale nemohla jsem si pomoct. Ze všech přezdívek na světě bych nevymyslela ani jednu méně lichotivou. Ani kdybych nad tím přemýšlela deset let.

„Protože jsi chobotnice,“ řekl jen tak mimochodem. Jako bych já neutíkala a on mě přitom nepronásledoval. „Mimořádně chytrá. Samá ruka. A jedovatá. Navíc samice chobotnic házejí na samce, kteří je obtěžují, mušle.“

„Když si seš svého obtěžování vědom, tak s tím přestaň.“

„Co takhle v pátek?“ Dařilo se mu procházet telefon a současně zrychlovat. To byl ale mega divný chlap. „Mezi jedenáctou večer a jednou ráno můžu jednu hru propašovat.“

V jednu ráno? Hrát go? Momentálně jsem toužila jen po jedné věci víc než se otočit a ukázat na něj prostředníček – přežít tohle bizarní setkání. Potlačila jsem svou hrdost a kmitala nohama tak rychle, že jsem málem třením Reggie tu noční košili zapálila.

„Chobotničko.“

Na tuhle hloupou přezdívku jsem odmítala reagovat. V jakémkoli případě.

„Chobotničko, musíš přestat. Nerad bych ti udělal díru do lebky – v té tvojí totiž uvnitř doopravdy něco je –, ale oba víme, že to udělám.“

„To je jediná díra, která tě dnes večer zajímá,“ sykla jsem a nadzvedla rozparek noční košile, protože jsem málem zakopla. „Škoda, že to ženská populace Potomacu ještě nepochopila.“

Ignoroval mě. „Pátek, jedenáct večer?“

„Dobrovolně s tebou budu v budoucnu v jedné místnosti jen tehdy, až se přijdu na tvůj pohřeb ujistit, že jsi mrtvý.“

Kolem ucha mi najednou něco zasvištělo. Nos mi zaplnila vůně kovu. Jen pár centimetrů ode mě dopadl do trávy elegantní zlatý nůž. Sakra. Hodil ho po mně. Doopravdy po mně hodil nůž. Tak to se rychle vyhrotilo. Vera vždycky říkala, že mi moje přechytralá pusa přináší jen maléry. Ale nikdy by mě nenapadlo, že někoho naštvu natolik, že se mě pokusí zabít. Začala jsem kličkovat. Bylo mi jasné, že to zpomalí mé tempo, ale nechtěla jsem odtud odejít se suvenýrem v podobě druhého zadku. Za mnou se rozezněl Zachův temný chmurný smích. Užívá si to. Psychopat.

Podle vyprávění se Zach Sun nikdy nesmál. Sotva se někdy pousmál. Byl to mrzutý muž, zatvrzelý jako skála, se srdcem plným rzi. A jeho fasádu prolomí tohle?

Tomuhle hajzlovi se pomstím, i kdyby to byla ta poslední věc, kterou ve svém životě udělám. V tom spěchu mi jedna teniska sjela z nohy a zasekla se v blátě. Neměla jsem čas se ohlížet. Zastavit se. Dál jsem běžela jen s jednou botou. Bosou nohu mi v mžiku smáčela voda. Když jsem doběhla ke kované bráně, bylo mi jasné, že si myslí, že mě zahnal do kouta. Také mi bylo jasné, že jakmile proniknu skrz mříže, Zach nebude tak hloupý, aby mě bodl. Těžko něco svádět na sebeobranu, když má vaše oběť díru v zádech, i když jste pátý nejbohatší muž na zemi a všichni s vámi zacházejí, jako byste byli pánem světa.

Sleduj a uč se, troubo.

Okázale jsem zapřela nohu o kovovou tyč a tu monstrózní čtyřmetrovou bránu přelezla. Tyče sice neměly žádné výčnělky, ale mně v žilách koloval dostatek adrenalinu a síly na to, abych se přes ni přehoupla. Jakmile jsem seskočila na druhou stranu, teatrálně jsem se uklonila, a aby to více vyniklo, sevřela jsem v rukou zablácený lem šatů. Když jsem jeho směrem smekla pomyslný klobouk, celá jeho čelist se napjala. I ta nepatrná reakce mi připadala jako velký úspěch. Chobotnice: 1. Humr: 0.

Byla jsem promočená jako toulavá kočka. Vlasy jsem měla rozcuchané a srdce mi bilo jako o závod, ale nikdy bych Zacharymu Sunovi nedopřála to potěšení vidět mě zlomenou. „Sbohem, humře. A díky za ryby.“

„Humře?“

„Oblíbená pochoutka chobotnic.“

Zmizela jsem v noci dřív, než se těžká brána stihla pomalu otevřít. Jeho muži mě pronásledovali jako psi. Světla baterek prořezávala noc a v uších mi hučel zvuk golfových vozíků. Ale já jim dál unikala a proklouzávala lesem kolem pozemku.

A víte, co je na chobotnicích výjimečné? Umíme se velmi dobře maskovat.

Když jsem se vrátila domů, sebrala jsem poslední zbytek energie, abych se doplazila do postele. Bláto mi v tlustých vrstvách zaschlo kolem lýtek a kotníků. Zítra se probudím s nachlazením z promočených šatů. Dnes už dokážu jenom každou minutu až do rána plakat do polštáře. Kvůli přívěsku, který jsem nedokázala získat zpět. Kvůli snům, které se mi najednou vzdálily. Kvůli tátovi.

Příště, tati. Slibuju.

Kapitola třetí

Zach Sun: Hotel Grand Regent. Za hodinu a půl.

Ollie vB: Ne, díky. Ten včerejší večírek byl boží, Sune. Ale ještě pořád se vzpamatovávám ze sexkapád minulého týdne.

Romeo Costa: Myslíš ten slavnostní galavečer, který pořádal tvůj hotel?

Ollie vB: Jo.

Zach Sun: Ten, kde 90 % hostů už pobíralo penzi?

Ollie vB: Nikdo tě nevykouří tak jako důchodci bez zubů

Romeo Costa opustil chat.

Zach Sun opustil chat.

Ollie vB přejmenoval chat na Správa sociálního zabezpečení.

Kapitola čtvrtá

Zach

Otočil jsem v ruce špinavou botu a prohlížel si ji. Byla tak opotřebovaná, že jsem ani nedokázal rozeznat značku. Hledal jsem ji na internetu a zúžil výběr na značky Vans nebo Converse. Na základě dedukce – a zatracené logiky – jsem usoudil, že se jedná o tu levnější z nich. Ta holka vypadala příliš chudě na to, aby si mohla dovolit i vzduch.

„A pak přelezla bránu, přeskočila na druhou stranu a uklonila se?“ Romeo mačkal tlačítka na panelu kryokomory. „Jsi si jistý, že se to opravdu stalo, že se ti to jenom, no… nezdálo?“

Tričko mi smáčel pot z našeho ranního tréninku – který nebyl zdaleka tak náročný jako můj včerejší běh s Chobotničkou. Chytil jsem triko na zádech, jedním pohybem si ho přetáhl přes hlavu, zmačkal ten savý materiál v pěsti a hodil ho do koše na prádlo. „Jsem si jistý, že si moje mysl nevymyslela podvodnici, která umí hrát go a chodí v průsvitném prádle.“

Romeo rozsvítil v kryokomoře světla. „Proč ne? Zní to jako něco z tvé fantazie.“

Já žádné fantazie nemám, ty blázne. Natož o ženách. Lidské tělo je mi odporné.

Protáhl si ruce. „Možná to bylo tím alkoholem? Ten jamajský rum byl sakra silný.“

„Nebyl jsem opilý.“

„Ale já ano.“ Ollie se přišoural z koupelny, úplně nahý, takže se jeho penis houpal ve vzduchu. Ta věc byla delší než ocas lemura. Doufal jsem, že si ho na rande lepil na stehno. Celá jeho existence byla jako jedno velké sexuální obtěžování. „Byl jsem na šrot.“

Zastavil se u panelu, odstrčil Roma z cesty a vybral pokročilý program. Pod -165 °C. Čtyři minuty. Teplota na obrazovce uvnitř klesala stejně plynule jako moje trpělivost. Celé dopoledne remcal, že má kocovinu.

Jelikož jsme všichni tři bydleli ve stejné ulici, trvalo mi pouhé dvě sekundy, než jsem se dostal do jeho domu, vytáhl ho za ucho z postele a odtáhl ho do třípatrového střešního apartmá v luxusním hotelu, který patřil jeho rodině. Začal kňourat, že ho bolí hlava, ještě než jsme zvedli první činku.

„Olivere, dej tu věc stranou.“ Rty se mi zkřivily v posměšném úšklebku. „Taháš ho po podlaze.“

„Mimochodem, Zachy, doufám, že si nechceš vzít jedině pannu, protože jsem včera v noci pár panen připravil o věneček.“ Oliver mě ignoroval a poškrábal se na zadku. „Dobře, fajn. Mám po včerejšku na kontě celou hromadu věnečků. Takových těch umělých, co se dají koupit v Costcu.“

Romeo se rozesmál. „Kdy jsi zrovna ty byl v Costcu?“

„Nikdy, ale slyšel jsem o něm. Koho sis včera nakonec vybral a proč máš v ruce botu Olivera Twista?“ Ollie ke mně otočil hlavu s blonďatými kudrlinami a zamračil se na mě. „Prosím, řekni, že to má spojitost s nějakou sexuální úchylkou. Když mi teď řekneš, že ujíždíš na špinavých nohou, celá tvoje osobnost mi najednou začne dávat smysl.“

„Kriste,“ ušklíbl jsem se a zavrtěl hlavou.

„Co je? Já tě neodsuzuju. Všichni víme, jaký mám já vztah k psím vodítkům.“

„Člověk nemůže mít vztah s neživými předměty,“ řekl jsem záměrně pomalu, aby se mu to vštípilo do hlavy, ale věděl jsem, že to bude marné.

Ollie ukázal prstem na Roma. „To říkej jeho ženě a její ledničce.“

Na rozdíl od všeobecného přesvědčení nebyl Ollie idiot. Jen předstíral, že jím je, aby se vyhnul všem očekáváním a povinnostem, které muž v jeho postavení obvykle musí snášet. Bylo to vlastně chytré řešení. Na které bych sám nepřišel. Zůstane z nás tří poslední svobodný mládenec, protože si vytvořil takovou image, že nikdo živý ani mrtvý by nechtěl, aby s ním jeho dcera chodila, ať už byl Ollie sebevíc bohatý nebo měl sebevyšší postavení. Byl tak naprosto zkažený a zvrácený, že většina rodin by raději přijala za manžela své dcery akvarijní rybičku než Olivera von Bismarcka. Také se mu podařilo nepozorovaně zdvojnásobit své vlastní jmění investicemi, na které se ho nikdo nikdy neptal, protože všichni předpokládali, že má mozek velikosti neužitečné spermie. Za těch třicet let, co ho znám, nikdy nikomu nezlomil srdce, nikdy se nemusel vykrucovat ze vztahu a nikdy neudělal jedinou obchodní chybu, a přitom se celou dobu tvářil, jako že nemá sebemenší ponětí, co dělá, a svých úspěchů dosáhl čistě jen díky naprostému štěstí.

Proplouval životem, aniž by ho kdokoli rušil, protože předstíral, že je idiot. Což byla ta nejgeniálnější věc, jakou mohl udělat.

Stáhl jsem si běžecké kalhoty a odhodil Chobotniččinu botu na dřevěnou lavičku. „Patří někomu, kdo se sem včera neoprávněně přikradl.“

Rom se zasmál. „Sexy vědátorka, která přišla v prádle a dala mu plnou měrou ochutnat jeho vlastní medicíny. Má to jen jeden háček – nezná její jméno.“

To byl vlastně ten nejmenší problém. I když bych se opravdu rozhodl oženit, ta malá chobotnička rozhodně nebyla ideální materiál. Byla to lhářka, evidentně pod moji úroveň, a navíc blondýna. Moje matka by ji na pozici manželky nikdy ani nezvážila. A i kdyby ona ano, já ne. Neměla žádnou z vlastností na mém seznamu. A ano, měl jsem takový seznam: nechutně bohatá, otevřená čistě formálnímu vztahu a především – poslušná. Lásku jsem netoleroval. Romantiku jsem nemohl ani vystát. Aktivně jsem nenáviděl homo sapiens. A ona byla dokonalý zástupce. Chaotická kombinace masa a kostí. Horká hlava, a ještě žhavější tělo.

Ovládání kryokomory třikrát zapípalo, což znamenalo, že je připravena.

„V čem je problém?“ Ollie narval své obrovské nohy do pantoflů a prudce otevřel dveře do kryoterapeutické komory. Vyvalil se z ní hustý modrobílý kouř, který pokrýval celou podlahu. „Prostě si projdi seznam hostů.“

Se zaťatými zuby jsem ho následoval. „Kdyby byla na seznamu hostů, neřešili bychom teď to, co řešíme.“

Neměl jsem zrovna nejlepší náladu. Neměl jsem rád, když mě někdo přechytračil. Ne, řeknu to jinak – nebyl jsem zvyklý, že by mě někdo přechytračil. To Satanovo dílo se mi přiřítilo do života jako tornádo. Vplížila se do mého domu, prohrabávala se mi věcmi a málem mě porazila v partii go. A jako by toho nebylo dost, utekla mi jako nějaká postavička z kresleného seriálu a přelezla mou vysokou bránu jako ještěrka. Ať už byla kdokoli, rozhodně to nebyla nějaká rozmazlená dědička s hlavou plných nesplnitelných snů a černou kreditkou v retro birkince.

Rom vešel do kryokomory jako poslední a zavřel za sebou dveře. „Nevěřím, že to říkám, ale Ollie má pravdu.“ Digitální hodiny nad našimi hlavami začaly odpočítávat čtyři minuty, z větší části byly ale zakryté bílými ledovými oblaky. Oba mí kamarádi se třásli. Já jsem jako vždy nic necítil. Rom si protáhl krk a napnul břišní svaly. „I když nebyla na tvém seznamu hostů, s někým přijela. V něčím autě. Jinak se přes ochranku prostě dostat nedá. Je to tu příliš silně střežené. A navíc máš tu botu.“

„Je to obyčejná bota,“ zavrčel jsem. Ale pro ženu to nebyla zrovna běžná velikost. Desítka s úzkou špičkou. Byla vysoká. Čiperná. S téměř androgynní postavou. Stvoření bez tvarů. Ani jsem nedokázal říct, jestli měla tradičně atraktivní obličej, nebo ne. Jen si pamatuju, že jsem chtěl odvrátit pohled, kdykoli se naše oči setkaly, protože se na mě dívala jako na Rubikovu kostku, kterou chtěla vyřešit, ne jako na zdroj obživy.

„Jsi vynalézavý.“ Ollie si setřásl z ramene kousek ledu. „A princi z Popelky to fungovalo.“

„To byla pohádka.“ A ty mě děsily. Nesnášel jsem myšlenku šťastných konců. Bližší mi byly smutné tragické konce. „Navíc si ve verzi od bratří Grimmů Popelčiny nevlastní sestry amputují prsty, aby se vešly do střevíčku.“

Romeo se dal do běhu na místě, aby se trochu zahřál. Cvičili jsme šestkrát týdně – společně, když nám to naše rozvrhy dovolily. A pak jsme absolvovali rituál kryokomory, ultračerveného světla, suché sauny a nitrožilních infuzí. Obvykle u mě doma, ale občas taky v hotelu Grand Regent, když jsem toužil být někde, kde mě máma nedokázala najít.

„Pohádky jsou skutečné.“ Romeo ukázal na sebe. „Podívej se na mě.“

Zkřivil jsem horní ret v posměšném úšklebku. „To, co máš se svou ženou, není pohádka.“

„Jak bys to tedy nazval?“

„Nejhorší finanční investice v historii lidstva.“

„Není úplně vedle,“ rozesmál se Oliver. „Víš, že jsem Dalin fanoušek, ale už jsem viděl i soukromá letadla, která jsou nákladově efektivnější než ona.“

Rom vydechl obláček páry. „Ty nevěříš na osud?“ Jako by v něj on sám snad věřil, než se stal posedlý svou drahou polovičkou. Nebo bych měl možná říct čtvrtinou. Jeho žena byla sice drobná, ale nadělala hodně hluku.

„Jsem spíš ten typ člověka, který věří v teorii chaosu. A ta neznámá holka mi připadá jako zosobněná anarchie.“

Romeo donutil Dallas k sňatku, což vedlo k bouřlivému vztahu se všemi svými vzestupy, pády a takovou dávkou úzkosti, že by to vydalo na tři historická čínská dramata. Po více než roce a utracených 4,3 milionech dolarů vypadal se svou ženou šťastný. Ale už jsem potkal i lidi, kteří se cítili šťastní, i když měli lymskou boreliózou. Lidé většinou nemají žádné hodnoty.

„Zosobněná anarchie nebo ne, ale upoutala tvou pozornost, a to se za těch třicet let, co tě znám, nikomu jinému nepodařilo.“ Romeo se zadíval na časomíru. Pravděpodobně odpočítával vteřiny, než se znovu uvidí s Dallas. Dělalo se mi z těch dvou špatně. „To musí něco znamenat.“

„Znamená to jen to, že je vyšinutá,“ doplnil jsem ho. „Úplně pomatená a natolik hloupá, že vstoupila do mého doupěte bez pozvání.“

„Dostala se dovnitř, a navíc tam několik hodin pobyla.“ Ollie si chránil koule před chladem. „To znamená, že sis její společnost užíval.“

„Nebudu ji hledat.“ Sledoval jsem, jak moje kůže nabývá pěkně modrého odstínu, a přemýšlel, proč se necítím jinak. Hodiny ukazovaly dvě minuty. Ollie a Rom klepali zuby, třásli se a poskakovali. Byli to měkkoty. Tak plní života a v souladu se svými hloupými těly. Nemohl jsem se rozhodnout, jestli jim to závidím, nebo mě to štve.

Rom se pomalu přesouval k východu. „Proč ne?“

„Protože mi k ničemu není.“

„Ještě jste nedohráli tu hru,“ luskl Ollie prsty. „Víš, že nebudeš moct žít s vědomím, že tě mohla porazit.“

„To nemohla. Sotva celou naši hru přežila.“ Byl jsem si jistý, že na ni brzy zapomenu. Její nicotná existence nezanechala v mém životě žádnou viditelnou stopu.

„Bude ji hledat.“ Romeo si projel rukou svou tmavou hřívu a upřeně se díval na hodiny nad našimi hlavami. „Kurva, připadá mi, jako bych tu byl už od čtvrtka. Čas se vleče, když umrzáš k smrti.“

„Nebudu ji hledat,“ odvětil jsem a ani se nepohnul. Ledový kouř mi nepronikal do kůže ani v nejmenším. Byl jsem otupělý. Tak otupělý. Vždy tak zatraceně otupělý.

Ollie strčil do Roma loktem a naklonil se, aby mu něco pošeptal. „Jak myslíš, že pojmenují své děti?“

Rom ho odstrčil. Ollieho penis se při tom pohybu rozkýval. V tom mrazu se nezmenšil ani o centimetr. Pravděpodobně šlo o nějaký zdravotní problém. Jeden z mnoha, pokud bych měl hádat.

„Vypadněte a Zatracené koule,“ sykl jsem skrz zaťaté zuby.

Ollie naklonil hlavu na stranu. „To je čínský jazyk?“

Romeo se třásl. „To je Zachův jazyk.“

Zbývalo dvacet vteřin. Oni bezcílně přecházeli sem a tam a snažili se zahřát. Já zůstal přikovaný na místě.

Oliver se podrbal na bradě. „Je to první žena, o které kdy mluvil.“

„A ten poslední člověk, se kterým by měl být.“ Romeo odstrčil Ollieho loktem, když se k němu snažil přitulit, aby se zahřál. „Je to podvodnice. Pamatuješ?“

Deset vteřin. Odmítal jsem se této diskuze účastnit. Neměl jsem nejmenší důvod tyhle dva idioty povzbuzovat, aby se tímto tématem dále zabývali.

„Zachův život je brutálně uspořádaný.“ Oliver se vydal ke dveřím a teatrálně si masíroval ucho, za které jsme ho dnes ráno vytáhli. „Potřebuje v něm trochu nepořádku. Prospěla by mu.“

Pět vteřin.

Romeo si setřásl rampouchy z vlasů a vydal se za Oliverem. „Zaplatil bych jmění za lístek do první řady, až to s ním půjde z kopce.“

Vtom se ozval na hodinách nad našimi hlavami zvonek. V zástupu jsme vyšli ven. Ollie popadl digitální teploměr a přitiskl si ho k lýtku. Pak k Romeově. Pak k mému.

„Sakra, Zachu. Ty máš pořád osmnáct stupňů.“ Oliver se zasmál. „Děláš si ze mě srandu? Jsi vůbec lidská bytost?“

Ve skutečnosti jsem vůbec lidský nebyl. A chtěl jsem, aby to tak zůstalo. Lidskost byla chaotická, průměrná a náchylná k chybám.

Už jsem se rozhodl. Nebudu ji hledat.

Bylo lepší zapomenout, že kdy vůbec existovala.

Kapitola pátá

Zach

„Zachary, dávej pozor. Co tahle?“ Máma na opačné straně mé kanceláře zamávala polaroidovou fotkou dlouhovlasé krásky se šarlatovými rty. „Její rodinu naprosto zbožňuju. Její matka je členkou našeho sportovního klubu. Je to právnička se specializací na daňové právo. Pracuje u Clarke & Young. Společnicí firmy se ale ještě nestala…“ Svraštila své dokonalé obočí a začala listovat svou složkou. „Ne, ne. Tuhle ne. Je příliš líná. Na vysoké škole se jako dobrovolnice přihlásila pouze dvakrát.“

Máma hodila její fotku do hromádky odpadků na koberci. Po konferenčním stolku byly rozeseté desítky fotek tak, že pokrývaly celou jeho plochu. Všechny mé potenciální nevěsty. Splňující všechny požadavky. Všechny nudné jako čerstvě vymalovaná bílá zeď. Tato konkrétní várka kandidátek zmeškala večírek, na němž jsem selhal ve svém úkolu – vybrat si do půlnoci nevěstu. Včera máma vtrhla do kamarádčiny seznamovací agentury a tyhle složky zabavila. V tu chvíli se zrodil plán X. Za posledních pět let prošla plány A až W, ale ukázalo se, že budu potřebovat božský zásah, aby mě dotáhla k oltáři.

Zazíval jsem. Nohy jsem měl se zkříženými kotníky stále opřené o stůl a házel si tenisovým míčkem ke stropu. Nahoru a dolů. Nahoru a dolů. „A co na tom, že se z ní ještě nestala společnice firmy?“

„Je jí už pětadvacet. Měla by už pomalu mít vlastní firmu.“ Máma zvedla hlavu. „Někdy mě překvapuješ.“

Možná proto, že to ty ses změnila, matko.

Sun Jü Wen – americké jméno Constance – měla v hlavě jediný cíl. Najít mi nevěstu. Docházel jí čas a mně docházely možnosti. Zvlášť poté, co ten seznamovací večírek označila za děsivý neúspěch. Uspořádala ho, abych si na něm vybral svou budoucí manželku. Ve skutečnosti jsem ani nevytáhl paty ze své kanceláře.

V současné chvíli se jako nejlepší řešení jevila nevěsta na zakázku. Ta by se nedurdila, kdybych ji ubytoval v domě pro hosty. S tou by ani nehnulo, když bych ji donutil podstoupit umělé oplodnění, abych se jí nemusel dotýkat. Netrucovala by, kdybych upadl do jedné ze svých temných nálad, při níž nechci nikoho vidět ani slyšet. Neprotestovala by, až by jí došlo, že jí mohu nabídnout jen peníze a kvalitní sperma.

Znovu jsem hodil míčkem. „Proč záleží na tom, že to není přehnaně ambiciózní člověk?“

Věděl jsem, že jsem šlápl do vosího hnízda, ale měl jsem problém přijmout svůj osud – a vůbec přijmout manželku, kterou jsem nechtěl. Máma chtěla žít zprostředkovaně skrze mě. Věděla, že se už nikdy nevdá. Nikdy už se nikomu jinému neotevře. Takže sama rozhodla, že musím zaplnit její prázdnotu dokonalou snachou, spoustou vnoučat a dalšími lidmi, o které se bude starat. A opravdu to byla prázdnota. Po tátově smrti si máma dokonce změnila příjmení ze Čao na Sun, což byla velká věc, protože si zaprvé čínské ženy příjmení nemění a zadruhé „Čao Jü Wen zní neskonale lépe“. To jsou její slova, ne moje.

Máma si uhladila své tvídové sako od Chanelu a znechuceně ohrnula rty. „Chceš říct, že by ses rád oženil s povalečkou?“

„Chci říct, že mi připomínáš babičku.“

Tu samou babičku, která nikdy neschvalovala její sňatek s tátou. Pro mámu to bylo citlivé téma. Začínal jsem o něm jen v případě nutnosti.

Máma zavrtěla hlavou a stiskla roh polaroidové fotografie tak silně, až jí zrudly prsty. „Takhle jsem tě nevychovala.“

„Tak to musela být některá z chův.“

Střídaly se u nás tři. Každý rok na silvestra jsem jim stále posílal přání, měsíční koláčky a koše s ovocem, k matčinu velkému rozčarování. Máma neschvalovala, že se k nim chovám jako k lidem. Když šlo o chůvy, její žárlivost rychle vystřelovala až na měsíc. Pořád jí nedocházelo, že jsem k nim ve skutečnosti žádný vztah neměl. Jen jsem si žádný nevybudoval ani s ní. Po tátově smrti strávila zbytek mého dospívání v jakémsi transu, zcela pohlcená žalem, dokud ji moje teta nepřivedla zpátky k rozumu.

My o vlku… Čao Jü Tching – americké jméno Celeste (ale pro mě teta Celeste – Celeste A-i) – vtrhla do mé kanceláře oblečená do nevkusné teplákovky od Juicy Couture a ledvinky Gucci, takže vypadala jako karikatura bohaté turistky. „Jsem tu.“ Na každém předloktí držela tři značkové tašky a mezi upravenými prsty svírala bubble tea.

Frustrovaně jsem si protřel dlaněmi oči. „Nikdo tě nezval.“

Přiběhla ke mně a vtiskla mi vzdušné polibky asi třicet centimetrů od každé tváře. Dobře věděla, že se mě nemá dotýkat. „Omlouvám se, že jsem zmeškala tvůj malý večírek, Zachary. Víš, že každý patnáctý den v měsíci létám do Soulu na kosmetiku.“

„Nic se nestalo.“

Na ten večírek jsem ji také nezval. Hlavně proto, že tetu Celeste byste nenechali nakládat s kreditkou, natož se bavit s jinými lidmi. Pravděpodobně by způsobila diplomatický skandál.

„Že teď celá zářím?“ Lehce se zatočila a praštila mě přitom do spánku svou birkinkou. „Omlazení pleti lososí DNA, injekce Chanel, hydratace pleti Aquashine a buněčná terapie pro dětsky jemnou pleť. To je jediný způsob, jak si udržet pleť dvacítky.“ Neměla pleť dvacítky. Ve skutečnosti už téměř žádnou pleť neměla. Byla z 99 % tvořená výplněmi.

„Ale ano, jistě.“ Teta odhodila nákupní tašky na podlahu a vrhla se na místo vedle své starší sestry. Práskla svým bubble tea o stůl a promnula si ruce. „Konečně vám došlo, že potřebujete můj názor.“

Teta poklepala nalakovaným nehtem na další fotku. „A co tahle?“

Ollie vB: Jsi si jistý? Znám soukromé očko, který tu tvoji malou podvodnici najde během chvilky.

Zach Sun: Když jsem naposledy najal někoho na tvé doporučení, skončil jsem s ucpaným bazénem, protože nějaký cizák narval do síťky robertka. To si znovu nechám ujít.

Zach Sun: To už bych radši věřil Frankie Townsendové než komukoli, koho mi doporučíš.

Ollie vB: Au. Jsi vznětlivý. Možná je čas si zašukat.

Romeo Costa: S něčím jiným než s vlastní rukou.

Ollie vB: Chudák jeho penis. Nejspíš chodí večer spát a křičí u toho: „Pomoc! Můj majitel mě každou noc bije.“

Romeo Costa: Dokonale vystihnuto. Jednička s hvězdičkou.

„Nevím.“