František Niedl 

BASTARD – lučištník 

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026 

www.mobaknihy.cz 

moba@mobaknihy.cz 

© František Niedl, 2026 

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026 

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o. 

ISBN 978-80-279-2632-9 (epub) 

ISBN 978-80-279-2633-6 (mobi) 

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána. 

1 

Za poslední rok se toho událo opravdu hodně. Mnozí neprožijí to, co já za tuto dobu, ani za mnohá léta. A někteří nikdy. Ke všemu se to přihodilo sotva odrostlému klukovi. Nevěříte?

Byl jsem pasáčkem vepřů. Později jsem povýšil na pasáka krav, možná na doporučení oněch vepřů, jelikož mě nenapadá nikdo jiný, kdo by mě na Homberku chválil. Ale třeba jsem jen přecitlivělý. Řízením osudu jsem se měl stát pomocníkem starého ovčáka na odlehlé ovčárně v kopcích. Když jsem tam však dorazil, zjistil jsem, že ovčák je zavražděný, a protože nikdo jiný nebyl po ruce, povýšil jsem sám sebe na nejvyššího ovčáka.

Nebudu obtěžovat tím, co všechno se mi přihodilo. Ale pravdou je, že i mně šlo v následujících měsících několikrát o život, a abych byl spravedlivý, i já několik svých bližních, řečeno slovy našeho uslintaného faráře, o život připravil. Dle mého úsudku se však o nějaké mé bližní nejednalo, většinou se jednalo o pěkné potvory. Co se té blízkosti týče, blízcí jsme si byli především ve chvíli, kdy jsme stáli naproti sobě, abychom mohli do sebe vrazit něco ostrého.

Jmenuji se Marek, ale skoro všichni mi říkají Bastard. Nebo spíš říkali, než se mě začali bát. Přitom jsem docela milý chlapec, který sotva překročil čtrnáct jar. A čí jakože bastard? No, čí bývají většinou bastardi? Přece hradních pánů. Bastardi přicházejí na svět i v důsledku spojení i jiných nestoudníků, ale když se jedná o kozly bezvýznamné, tak se o tom nemluví. A proč taky? Nic by se tím nezměnilo. Chuďas jako chuďas. O mně se ovšem vedly řeči, i když potají. Jak jsem rostl, byl jsem panu Blahutovi z Homberka prý čím dál víc podobný. Žádné výhody jsem z toho ovšem neměl. Každý, kdo mohl, si do bastarda hradního pána rád kopl, přičemž kopnutí do pána samotného by jim strach nikdy nedovolil. Toto bylo mnohem snazší, navíc když se hradní pán k bastardovi nehlásil a také nikdy nezasáhl, i když mu při jeho pronikavém úsudku nemohlo zůstat takové chování k jeho levobočkovi skryté.

Na ovčárně jsem se naučil střílet s lukem a postupně jsem se zlepšoval. Při vší skromnosti musím říct, že až k mistrovství. Což mi později mnohokrát zachránilo život. A zase jsem povýšil, tentokrát jsem se dostal ke koním, a to ještě v době, kdy jsem se sotva udržel v sedle. Ale kde jsem se to měl naučit? Na prasatech se jezdit nedá, případně jen obtížně.

Vše nasvědčovalo tomu, že se můj život začíná obracet k lepšímu. Koně jsem miloval. A miloval jsem také Markétu, dceru Blahuty z Homberka, svého otce. To samo o sobě navozovalo situaci, že tento vztah nemohl dojít nikdy šťastného konce. A to hned ze dvou důvodů. Předně, že ona byla rodu urozeného, a já… ale o tom jsem se už zmiňoval. Nikdo, pouhý bastard. Měl jsem zakázáno se k ní jen přiblížit, a že pan Blahuta míní svůj zákaz vážně, mi připomenul jeho býkovec, poskakující na mých zádech. Přestože jsem to nebyl já, kdo se k ní přiblížil, nýbrž ona, kdo se přiblížil ke mně. Chápal jsem Blahutu, i když do očí mi důvod nesdělil. Dopustili bychom se jako bratr a sestra krvesmilstva. Přesto jsme to udělali. Spáchali jsme jeden z nejtěžších hříchů proti Bohu a pak už jen čekali, kdy nás stihne boží trest a pohltí peklo.

Ten skutečně přišel, i když možná přeháním, spíš by se dalo mluvit o trestu pana Blahuty, který sice dopadl, ale ne na mě. Stalo se, že se Blahuta dozvěděl o nevěře své choti Zdislavy a o tom, že Markéta není vůbec jeho dcera, ale jejím otcem je Diviš z Třemšína. Trest tedy musel následovat. Paní Zdislava byla vykázána od rodiny a putovala do kláštera. Tím, kdo velel její eskortě, jsem byl já sám. Jistě jste si stačili povšimnout, jak můj význam stále rostl.

Mohl jsem být šťastný, jelikož jsem se nedopustil krvesmilstva a dvířka k Markétě se mi přece jenom pootevřela. Ale Blahuta se s pouhým potrestáním své ženy nespokojil. Pohled na Markétu zraňoval jeho ješitnost, rozhodl se proto vyhostit z Homberka i ji. Bylo mu v té chvíli jedno, co se s ní stane.

Tehdy jsem poprvé vůči svému otci, který mě předtím už uznal jako svého syna, projevil svůj vzdor a prohlásil jsem, že pokud bude muset Markéta opustit Homberk, půjdu s ní i já. Byla to z mé strany nevídaná zpupnost, za niž mě mohl Blahuta ve svém hněvu i připravit o život. Ale on byl tehdy zrovna v nelehké situaci a já vsadil na jednu kartu. Nepřátele měl na všech stranách a já se za poslední měsíce začal jevit jako velice užitečný.

Nakonec jsme zůstali oba, ale Markéta se musela vystěhovat z paláce a nesměla svému domnělému otci na oči, aby ho svojí samotnou podstatou neurážela.

Následně jsme byli řádně oddáni a ona se nastěhovala do srubu, který jsem předtím už sám obýval, přilepenému k palisádě ohraničující druhou část hradu. Homberk je vlastně dvojhradím, kde na vyšší skále stojí palác obehnaný řádnou kamennou hradbou a za vytesanou průrvou jeho druhá část, celá dřevěná, sloužící k ubytování posádky a pro pár řemeslných dílen. Musím říct, že nám tam nic nescházelo. Měli jsme širokou postel, naše soukromí hlídal César, někdejší pastevecký pes, kterého jsem si přivedl z ovčárny v kopcích a který se nezalekl ani vlků. Ne, necítili jsme se ublíženě, přestože jsme přebývali v obydlí jen o něco pohodlnějším, než co jsou určená obyčejným lidem. Stejně záleží hlavně na tom, s kým svůj domov sdílíš.

„Pane!“ doběhl ke mně jeden ze sloužících, když jsem zrovna před polednem ukončil výcvik vybraných zbrojných, u nichž byla naděje, že by se z nich mohli stát schopní lučištníci.

Otočil jsem se, když jsem už otvíral dveře do srubu. „Stalo se něco?“ zeptal jsem se nepříliš nadšeně, jelikož jsem se těšil, že strávím alespoň hodinku v poklidu s Markétou při obědě.

„Pan Blahuta si tě žádá do paláce.“

„Zrovna jsem se chystal se svojí ženou poobědvat.“

„V paláci se bude také podávat oběd.“

„Jsme tedy zváni oba?“

„Ne, to pozvání platí jenom pro tebe,“ upřesnil sloužící a ústa se mu kroutila, jako by kousl do něčeho kyselého.

„V tom případě…“ začal jsem větu, ale Markéta ji doplnila za mě, jelikož si rychle domyslela, co bych v tom případě odpověděl.

„V tom případě se budeš muset obejít beze mě. Navíc ovzduší, které vládne v paláci, nesvědčí příliš mému trávení,“ dodala kousavě.

„Asi se budou probírat jenom vojenské záležitosti,“ řekl sloužící omluvně. „Budou tam jenom muži.“

„Ovšem, co by tam dělaly hloupé ženy. To je pochopitelné.“

Obrátil jsem oči v sloup a přitom si všiml Césara, který stál nerozhodně a nevěděl, zdali má jít se mnou, nebo zůstat se svojí paní.

„Zůstaň, Césare,“ přikázal jsem mu. „Panička ti ráda věnuje moji porci a nebudeš se muset nechat urážet tím, abys čekal, až na tebe zbude nějaká ta kost.“

2 

V hodovní síni byli toho dne skutečně přítomni jenom muži. Dokonce jenom příslušníci rodiny. Nebyl přítomen Jáchym Brůna, velitel zbrojných, ani vrchní koňák Hájek a šafář Aleš Mejtovský už vůbec ne.

Hodovní síň bývala dříve zaplněnější, i když zcela jen při mimořádných příležitostech. Ale teď? Paní Zdislava v klášteře, správce Smila z Vejsady nechal Blahuta z Homberka popravit za jeho proradné chování spočívající v paktování se s nepřítelem a obohacování se na úkor pána z Homberka. Jeho žena Ludmila se odstěhovala do Plzně, kde si z nakradených peněz zakoupili výstavný dům, odkud se snažila jedovatými řečmi Homberským mstít. Markéta se musela spokojit se srubem a nejmladší dcera Svatava byla také někam uklizena.

„To je dost, že jdeš,“ přivítal mě otec nerudně.

„Šel jsem hned, co jsem dostal tvůj vzkaz, otče.“ Má odpověď byla bez jakéhokoliv přívlastku. Necítil jsem žádnou trpkost ani provinění.

„Vyrušil jsem tě snad od oběda v tom tvém dřevěném paláci?“

„Právě jsem dokončoval výcvik a k obědu jsem se ještě nedostal.“

„Tak tedy poobědvejme,“ pronesl otec již bez podráždění.

Sezema na mě spiklenecky mrkl. Byl starším z přítomných mých bratrů a já ho měl docela rád i přes jeho tvrdohlavost. Nechoval se však rozhodně podle a nevyžíval se ani v šikanování slabších. Jednoduše mi nikdy nic špatného, ani v dobách, kdy jsem byl u prasat, neudělal. To se ovšem o druhém z bratrů, Velenovi, říct nedalo. Jako by v něm bylo něco pokaženého. Přitom nebyl škaredý, že by za to měl důvod mstít se jiným, byl dost silný, což jsem dřív často měl tu čest pocítit na vlastní kůži, rád vyzýval jiné v soutěžení v páce a většinou vyhrával. Někteří ho možná nechávali radši vyhrát, aby se jim později nemstil. Ale byl zákeřný a neštítil se vrazit druhému dýku do zad.

Oběd probíhal téměř beze slov, až když se chýlil ke konci, zeptal se mě otec mezi sousty: „Jak jde výcvik v lukostřelbě?“

„Dobře. Z těch osmi, co zůstali, je pět dost dobrých a tři velmi dobří.“

„A to jich nezvládneš víc?“ zeptal se mě Velen posměšně.

„Zvládnu. Ale z těch, co jsem vyzkoušel, sice každý dokáže z luku vystřelit, zasáhli by ale náhodně jen v případě, že by stříleli do houfu lidí. Bylo by to jen plýtvání šípů.“

„To jsou kecy. Jistě by se jich našlo víc.“

„Možná kdyby ses přihlásil ty sám…“

„To je zákeřnej boj. Já jsem zvyklej bojovat tváří v tvář.“

„Nebo tváří v záda,“ neudržel jsem se.

„Co si to dovoluješ, ty…!“

„Jsem Marek Bastard, jestli si nemůžeš vzpomenout na mé jméno,“ odpověděl jsem klidně. O to víc můj klid Velena rozlítil. Vyskočil od stolu, div že židli za sebou nepřevrátil.

„Dřepni si!“ okřikl ho otec. „A hubu otevři, až když budou mít tvoje slova špetku rozumu.“ Dál už nic neříkal, ale jeho pohled stačil k tomu, aby se Velen znovu posadil. „Doneslo se mi, že se na nás něco chystá,“ pronesl temně.

„A kdy se nechystalo?“ neodpustil si Velen.

„Tentokrát je to jiné. Měli bysme se připravit.“

„Potřebovali bysme víc lidí,“ promluvil Sezema.

„Pravda,“ odtušil otec. „Lidí je sice dost, ale všichni chtějí zaplatit. Na to ale nemáme.“

„Nezbude nám tedy než si nějaký peníze opatřit,“ ušklíbl se Sezema. „Stejně tak, jako jsme si je opatřovali dřív.“

„Právě kvůli tomu se na nás něco chystá.“

„Zase Rožmberští a arcibiskupští?“ zeptal se Velen.

„Tentokrát by to měli být královští. A k nim se mají připojit i Plzeňští. Ostatně je to královské město. Za to můžeme poděkovat tvému geniálnímu kousku, Velene, když jsi zapálil vdově po Vejsadském dům, od kterého mohla vyhořet celá Plzeň.“

„Ale nestalo se tak,“ ohradil se Velen.

„Ne však tvojí zásluhou. Jen proto, že dobrotivý Bůh seslal v té chvíli na Plzeň vydatný déšť. Kdyby město lehlo popelem, Homberk by dnes už nestál a naše hlavy, které by visely nad plzeňskou bránou, by oklovávali havrani. A nemysli si, že nám to žhářství Plzeňští zapomněli. I když obviněný je Sezema.“

„Vždyť to neudělal!“

„To víme my, ale ne oni. Nebo se jim snad půjdeš přiznat?“

„To bych musel být blázen.“

„Myslel jsem si, že takhle odpovíš. Ale nepřepínej strunu. Pořád nemáš jistotu, že tě jednou Plzeňským nepředhodím.“

„A proč bys to dělal?“

„Kdybych neměl volbu a byla by to jediná možnost, jak zachránit nevinného…“

„Udavte se tou svojí spravedlností!“ Velen bouchl pěstí do stolu a vyskočil na nohy. Tentokrát se už židle za jeho zády převrátila a on vyrazil z hodovní síně a my zůstali jenom ve třech.

„Stejně nám byl k ničemu,“ zhodnotil situaci otec.

„Nezbude nám, Sezemo, aby ses pokusil sehnat ještě nějaké peníze. A pak by ses vydal naverbovat další zbrojné – jestli nám k tomu zbude ještě čas.“

„A já?“ zeptal jsem se.

„Budeš dál cvičit lučištníky, ale pokus se jich vycvičit víc, i když nebudou úplně podle tvýho gusta. Ale i šíp vystřelený špatným lučištníkem zasáhne občas cíl. A budeš muset zajet někam nakoupit další šípy. Ovšem tentokrát ne do Plzně. Brůna bude cvičit všechny ostatní, včetně těch z čeledě, kteří se k boji hodí a neposerou se při prvním útoku. Taky dohlídne na to, aby bylo na opevnění opraveno vše, co je třeba. Já s Mejtovským se postaráme o všechno ostatní. Musí se určit lidé, kteří nebudou bojovat a odejdou z Homberka, abychom je rozdělili i s dobytkem do našich vesnic. Ale nejvíc by jich mohlo odejít na Berg.“

„Berg?“ zeptal jsem se.

„To je dvorec v Brdech, obklopený lesy. Téměř nikdo o něm neví a téměř nikdo tam nežije. Neměl jsem dost lidí, abych na něm udržel hospodaření. Teď se hodí.“ Otec dopil pivo, které mu zůstalo v korbelu. „S Mejtovským musíme dát dohromady zásoby, aby nám vydržely aspoň na čtvrt roku. Jestli přijdou ještě před koncem roku, nevěřím, že by přečkali celou zimu.“

„Proč si nemůžeme obstarat zásoby na víc jak na čtvrt roku?“ zeptal jsem se.

„Můžeme. Ale jen na holé přežití. To, co se nezkazí. Například hrách, jáhly… Mouka dlouho nevydrží.“

„A obilí?“

„Dobrej nápad,“ přidal se Sezema. „Až na to, že tu nemáme mlejn, abysme zrní semleli. Ale třeba by nás tam obléhatelé nechali zajet.“

„Měl jsem na mysli maso,“ pokračoval Blahuta.

„Normálně máme něco vyuzený, něco si ulovíme…“

„A tak si tu necháme nějaký dobytek na porážku.“

„To taky uděláme. Ale jestli si ho tu budeme moci nechat? Nemůžeme to tu nacpat senem. Stačil by jeden zápalnej šíp a obléhání by skončilo. Co je ještě horší? Voda. Nemáme vlastní studnu. Jenom vodu z cisterny vykopané ve skále pod hradem. Ale tam se musí voda donášet. A víš, kolik toho dobytek vypije?“

„To vím docela přesně. Vždyť jsem byl u prasat, krav, ovcí, koní…“

„Hlavně se nám tu nerozbreč,“ utřel mě vzápětí otec. „Taková zkušenost ti jenom prospěla. Za to vděčíš mně.“

„Děkuji poníženě,“ pronesl jsem úlisně.

Sezema se rozesmál a všiml jsem si, že i otci zacukaly koutky úst, ale to bylo všechno.

„Lidi vydrží bez jídla několik dní,“ pokračoval, „ale bez vody ne. Takže nějaký kus si tu budeme moci nechat, jakož i nějakého toho koně. Až sníme i koně a oni odtud přesto neodtáhnou, pokusíme se o soustředěný výpad – v noci. Myslím, že by se mohl většině z nás povést.“

Tak to byl jeho plán. Přemýšlel jsem, jestli bych vymyslel lepší. Ale zatím mě nic nenapadalo. Pak jsem pomyslel na moji Hnědku. „Mýho koně nikdo žrát nebude,“ vyhrkl jsem.

„Tvýho koně,“ pronesl otec přezíravě. „Slyšels to, Sezemo? Nějak moc brzy si tenhle smrkáš zvykl na panský móresy.“

„Je to jeho kůň,“ zastal se mě Sezema. „Získal ho řádně v boji.“

„Jeho nebo můj,“ mávl otec rukou. „Když na to dojde, půjdu klidně příkladem. Sežereme nejdřív toho mýho. A teď do práce!“ ukončil otec debatu.

„Velen už jistě staví holýma rukama novou opěrnou zeď. Tak ať ho v tom nenecháme. Ty ještě zůstaň, Marku!“ zavolal, když už jsme byli se Sezemou u dveří.

Sezema mě štípl do ruky a zašklebil se na mě. „To bude vážný,“ pronesl škodolibě.

„Přestěhuješ se z tý tvý kůlny do paláce,“ řekl otec bez úvodu.

„To tam jako mám nechat Markétu samotnou?“

„Ta půjde samozřejmě s tebou.“

„Ale prohlásil jsi, otče, že ti už nikdy nesmí na oči.“

„Vím, co jsem prohlásil – ještě mi neměkne mozek.“

„Nevím, jestli se jí bude chtít.“

„To mě nezajímá. Odkdy se ptáme žen na to, co se jim chce a co ne? Vezmete si ty komnaty po Smilovi z Vejsady a jeho ženě.“

„Proč?“

„Co proč?“

„Proč jsi změnil svůj názor?“

„Nemusím se ti zpovídat. Ale když tě to tak zajímá… Nechci pokaždé, když na tobě něco chci, pro tebe posílat do spodního hradu. Krom toho, kdybychom byli napadeni, spodní hrad je mnohem zranitelnější. Je to celé ze dřeva a místo hradeb je jen palisáda. A kdybych chtěl na tenhle hrad zaútočit já, vybral bych si právě ono místo. Také tu máš jako člen rodiny nějaké povinnosti. Lidé tě budou víc respektovat, když budeš bydlet v paláci, a ne jako nějakej pohůnek v dřevěný chýši.“

„Určitý respekt jsem si vybudoval už jako ovčák a potom při bojových šarvátkách, nemyslíš, otče? A vůbec v tom nehrálo žádnou roli, zdali jsem bydlel v paláci, nebo poblíž hnojiště.“

„Chceš se se mnou přít?“ Blahutovi z Homberka naběhla na čele žíla.

„Ne, otče. Jen jsem ti chtěl říct, že… To je jedno. Ještě dnes se s Markétou… a s Césarem přestěhujeme.“

„To tvoje psisko. Ale budiž, už jsem si na něj zvykl. Řeknu sloužícím, aby ty komnaty poklidili a nacpali vám slamník novou slámou.“

„Jsi velice pozorný, otče.“

„Mazej! Dávno jsem už odhadl, kdy něco říkáš a něco jinýho si přitom myslíš.“

3 

„Jsi si jistej, Koldo, že tudy dneska pojede? Nerad bych tu trávil noc zbůhdarma.“

„Vartuju tu už kolikátej den a znám jeho zvyky. Když si vyjede do hostince na rozcestí, do toho, jak tam přemohl pan Blahuta jeho otce a pak ho zajal, vrací se na Třemšín většinou před půlnocí.“

„Většinou?“

„No někdy, když přebere, nebo dostane chuť na nějakou holku z těch, co tam občas zavítají, zůstává do rána.“

„Tak se modli, aby tentokrát nepřebral a aby tam zrovna nějaká ta holka nebyla.“

„Nakouknul jsem tam škvírou ve zdi a žádnou holku jsem tam neviděl. A taky tam bylo skoro prázdno, takže tam nejspíš nenajde žádný kumpány, se kterými by mohl popíjet. Jak jsem to okouknul, hned jsem hnal koně za tebou, pane Velene.“

„Hlavně jestli nám mezitím neproklouzl. A taky jestli jel sám. Kdyby měl doprovod…“

„Ne, jel sám.“

Uvázali koně v lese kus dál od cesty. Noc nebyla chladná, což jim čekání usnadnilo. Velen ale nebyl spokojený. Ostatně on nebyl spokojený téměř nikdy. Čekali už víc jak hodinu a on byl čím dál víc podrážděný. Pak uslyšeli kopyta – jen jednoho koně. Velenova nálada se vmžiku zlepšila. Zatím vše vycházelo podle jejich představ, i místo bylo pečlivě vybráno. Silná větev mohutného dubu sahala daleko přes šířku cesty. A především velmi nízko nad zemí. Bylo to nebezpečné pro jezdce, kteří by jeli v noci a o větvi nevěděli. Velen se podivoval, že tu větev dosud nikdo neuřízl. Na druhou stranu by to byla škoda, protože on ji tam potřeboval. V záhybu se objevila silueta jezdce na koni. Jel zvolna. Skoro to vypadalo, že spí a tempo jízdy určuje sám kůň. Kůň zafrkal, nejspíš ucítil jiné koně a možná i lidi. Ale jeho jezdec si toho nevšímal.

Náhle vyskočila z lesa před koně postava, mávajíc navíc pláštěm. Koně jsou lekaví tvorové a kůň nesoucí jezdce nebyl výjimkou. Zareagoval dřív než jeho jezdec a postavil se na zadní. Herš z Třemšína vylétl ze sedla a tvrdě dopadl na zem.

„Co to, ksakru, co to…?“ blábolil, zřejmě opravdu opilý. Začal se zvedat, ale v tu chvíli k němu přiskočil z boku Velen a tlustým klackem ho udeřil do čela. Herš se znovu skácel na zem, teď už v bezvědomí, ale mrtvý nebyl.

Velen se nad něj naklonil a pozoroval ho. Bylo by lepší, kdyby nedělal Herš žádné potíže a umřel spořádaně tam, kde ležel. Ale přepadený se nechystal spolupracovat a začal se probírat k vědomí. Byl ovšem natolik omámený, že postavit na nohy se nedokázal.

„Nedělej potíže, sakra,“ napomenul ho Velen a sedl si mu na hrudník, až se Heršovi přestalo dostávat dechu.

„To jsi ty, zvyjebanče zkurvenej?“ zasténal sípavě.

„Neměl by ses chovat tak neuctivě k novému pánu na Třemšíně.“ Velen se zachechtal. Herš sebou začal z posledních sil házet. „Co tu jen tak čumíš?“ křikl Velen na Koldu. „To mám všechnu práci oddřít sám? Koukej ho chytit za ruce!“

Herš ještě z posledních sil bojoval, ale pomalu mu docházely síly. Ten pomyslný kámen na prsou byl až příliš těžký. A pak vydechl naposledy.

„To je dost,“ zabručel Velen a zvedl se.

„Co teď?“ otázal se Kolda.

Velen se rozhlédl. „Musíme ho popotáhnout blíž k tý větvi. Protože nemůže být sražen větví stromu, když ta větev je ještě dobrých deset kroků dál. Přemejšlej, přece.“

A tak ho odtáhli.

„Měli bysme ho prohledat,“ navrhl Kolda. „Všiml jsem si, že na ruce má pěknej prsten.“

„Tak ho tam pěkně nech.“

„A proč? Už ho nebude potřebovat.“

„Pro slepičí kvoč. Všichni musí uvěřit, že měl nehodu a ne že ho tu někdo přepadnul. Zbytečně by o tom přemejšleli a přitom by je mohly napadnout nebezpečný myšlenky. Třeba kdo z jeho smrti bude mít prospěch? Ne, jen to tu všechno pěkně necháme tak, jak to je.“

„Mohli bysme chytit aspoň jeho koně. Je docela pěknej.“

„To už vůbec ne. Nevšiml sis? Běžel dál po cestě. Je naučenej. Dorazí k Třemšínu a oni, až ho uvidí bez jezdce, půjdou Herše hledat. A najdou ho tady, protože mrtvoly nikam nechodí. Prohlídnou si ho a zjistí, že kromě krvavé boule na čele nemá žádný jiný zranění. Nehoda. My uděláme nejlíp, když odtud vypadneme. Na Homberku si lehnu já do své postele, ty do svýho pelechu a budeme spát jako všichni slušní lidé.“

4 

Na Homberku nikdo nezahálel. Téměř všichni si dovedli představit, co takové obléhání bude pro ně znamenat. A někteří ho už zažili na vlastní kůži. Každý dostal pokyny, co bude dělat. Kdo zůstane na Homberku a bude bojovat a kdo odejde. Ti, co měli odejít, by se mohli radovat. Ale neradovali se. Protože nebudou chráněni hradbami a dobře věděli, co nepřátelské vojsko dovede. Nejen Homberk bude vystaven smrtelnému nebezpečí, ale i vesnice k němu přináležející mohou být vystaveny plenění. Největší naději budou mít ti, kterým bylo přikázáno usadit se co nejdál a co nejvíc ve skrytu – tedy na dvorci Berg, o němž téměř nikdo nevěděl, že vůbec existuje.

Opravovali jsme všechno, co bylo třeba, velitel Brůna cvičil zbrojné a navíc i ty z čeledě, kteří se měli zúčastnit obrany hradu. Já vybral několik dalších zbrojných, které jsem přiřadil k už vycvičeným lučištníkům a dřel jsem je do úmoru, až měli prsty napínající tětivu rozedřené do krve. Ale to bylo dobře, protože později se jim na nich utvoří pěkné mozoly, které jsou pro každého lučištníka požehnáním, protože pak už nekrvácí a může se tak více soustředit na přesnou střelbu.

Můj otec si zavolal vrchního stájníka Vaňka a oznámil mu slovy, jež mu jen těžko šla přes ústa: „Budeme muset strhnout stáje.“

„Proč?!“ zaúpěl Vaněk.

Vaněk byl dobrý a spravedlivý chlap. Miloval svou práci a koně především. Když jsem pod ním sloužil, ještě jako neuznaný bastard, choval se ke mně vždy slušně a hodně mě naučil.

„Je to nejslabší místo v obraně.“

„Ale říkal jsi, pane, že odtud koně odvedeme a prostor stájí bránit nebudeme.“

V tu chvíli už jsem věděl, o co otci jde. Prostor stájí se nacházel v průrvě vyrubané mezi oběma částmi hradu, kdy rubanina posloužila k jeho stavbě. Stáje byly samozřejmě dřevěné. A kdyby je nepřítel zapálil, kamenný hrad na vyšší skále by to pravděpodobně přežil. Ale spodní hradiště, také dřevěné, by bezesporu shořelo.

„To je pravda, ale to neznamená, že až nepřítel přitáhne, nechá ho bez povšimnutí.“

„Je to můj domov,“ posteskl si Vaněk. „Ale udělám to. Co s tím dřívím?“

„Roznese se na ochozy hradeb a palisády. Poslouží ke svrhávání na nepřátele.“

„Aspoň, že poslouží k dobrému účelu,“ řekl Vaněk ne příliš radostně.

Když se vzdálil, zeptal jsem se otce: „A co předhradí? Je také dřevěné.“

Bylo to místo, kde byla ubytovaná spolu se zvířaty čeleď a kde jsem strávil dost neradostné dětství. Ale nepřirostlo mi k srdci, tak jako koňské stáje Vaňkovi.

„To mi zatím starost nedělá,“ odpověděl mi otec. Stojí na druhé straně a sousedí s kamennými hradbami ohraničujícími palác. Když přitáhnou, bude už prázdné. A pokud bude třeba, bez lítosti ho sám rád zapálím. Snadno ho postavíme později znovu. V lese je dřeva dost.“

Těmto úvahám nebylo co vytknout.

U stolování jsme se scházeli v hodovní síni znovu všichni. Tedy všichni, co z rodiny zůstali, včetně Markéty. Otec na ni ani jednou nepromluvil a muselo to pro ni být těžké, přesto to očividné přezírání snášela statečně.

Homberk byl pomalu připraven k boji. Občas přiložil ruku k dílu i Velen, pokud nebyl zrovna na výjezdech, na které ho sice nikdo neposílal, ale on tvrdil, že pátrá v okolí po nepříteli. Nikdo se ho o to sice neprosil, protože ven vyjížděli mnohem spolehlivější pátrači, ale dlužno říct, že nikomu nescházel. A ještě jednu změnu bylo možné na něm pozorovat. Byl mnohem méně popudlivý, jako by konečně našel v životě to, co hledal. Často vyjížděl i Sezema, ale vždy s ozbrojenci. My věděli, za jakým účelem, ostatní jistě také, ale nikdo se nahlas neptal.

Jednoho dne přerušil náš poklidný oběd jeden ze zvědů. Dřevěné lžíce přestaly dopadat do dřevěných misek. Všechny nás napadlo, co asi může ten vpád znamenat – nepřítel se blíží. Ale nebylo tomu tak.

„Pane Blahuto,“ spustil zvěd. „Nerad tě ruším od oběda, ale tahle zpráva tě bude asi zajímat.“

„Nepřítel pochoduje k Homberku?“

„Zatím po něm není vidu ani slechu. Jen jsem ti chtěl sdělit, že Herš z Třemšína je po smrti.“

„Cože?“ Otec odložil svou lžíci.

Věděl jsem, co se mu honí hlavou. Podle písemné dohody mezi ním a Divišem z Třemšína, pokud se nebude jednomu z nich dostávat mužských potomků, připadne celé zboží po smrti současného majitele některému ze synů toho druhého. Vskutku nebezpečná dohoda, nabádající k situaci, aby takový stav jeden nebo druhý sám navodil.

„Jak se to stalo?“ zeptal se otec.

„Nešťastná náhoda. Herš jel v noci z hostince, zřejmě opilý, narazil hlavou do větve stromu a bylo to.“

Diviš z Třemšína se tím pádem ocitl bez synů. Za zmínku stojí, že staršímu z bratrů, Joštovi, jsem přivodil smrt já sám, když jsem doprovázel otcovu ženu Zdislavu do kláštera a on nás s ozbrojenou družinou přepadl s úmyslem Zdislavu před klášterem zachránit. Nebyl příliš obratný a při souboji koňmo se mnou spadl z koně a zabil se. Což bylo pro mne štěstí, jelikož byl proti mně mnohem silnější. Navíc, já jsem sice výtečný lučištník, ale v boji s mečem nejsem příliš zdatný. To, že ještě žiji, se dá přičíst štěstí a částečně mé mrštnosti.

Zvláštní je, že oba bratři si přivodili smrt pádem z koně. Rozhlédl jsem se kolem sebe. Na všech bylo vidět, až na Markétu a její mladší sestru Svatavu, jak jejich mozky tu zprávu zpracovávají a vyvozují, co tato nová situace každému z nich přinese. Velen se zvláštně uculoval. Možná se už viděl jako budoucí pán na Třemšíně, jako by věděl něco víc než my.

„Takhle brzy jsem to nečekal,“ vyjádřil otec svou myšlenku nahlas. „Teď se to zrovna příliš nehodí, protože máme jiné starosti. Navíc to není nic neodkladného, protože dokud Diviš žije, zůstává pánem Třemšína on. A kdoví, třeba se ještě ožení a zplodí syna. Ale připomenout bychom se mu měli – při nejbližší vhodné příležitosti.“

Uběhly tři dny a otec byl čím dál víc podrážděný.

„Měli bychom zajet na Třemšín,“ uvažoval nahlas.

„Taky bysme se odtud nemuseli vrátit,“ poznamenal jsem.

„Jak to myslíš?“

„Aby nás Diviš nestrčil do hradní kobky, tak jako jsi mu to udělal ty.“

„Nejlepší by bylo setkat se s ním někde mimo jeho hrad. Ale co jsem se doslechl, za poslední dny z něj prý nevystrčil hlavu. Jako by měl někde nějaké nepřátele,“ dodal posměšně. „Takový milý člověk.“

„Třeba na Homberku?“

„Tady ho mají všichni rádi. A kde jsou sakra Sezema a Velen?“

„Kde je Sezema, víš, otče, shání nám peníze. A Velen? Ne že bych chtěl nasazovat (nebo jsem chtěl?), ale od toho dne, kdy se k nám dostala zpráva o Heršově smrti, jsem ho neviděl. Myslel jsem, že jsi ho někam poslal.“

„A koho jsi ještě neviděl?“

„Toho jeho Koldu a ještě jednoho.“

„Zajímalo by mě, co má za lubem. Hlavně aby zase něco nevyvedl. Počkáme do zítřka, a když se do tý doby žádnej z nich nevrátí, pojedeš se mnou na Třemšín ty. Žádná nepřátelská vojska v nebezpečné vzdálenosti mi hlášená nejsou a Brůna to tu bez nás ten jeden den zastane.“

5 

Druhý den jsme vyjeli před polednem. Otec ještě čekal, jestli se Velen nebo Sezema nevrátí, ale ani jeden z nich se neukázal. A hlavně čekal na zprávy od zvědů, zdali se k Homberku neblíží nějaké vojsko, ale ani to se neukázalo.

Doprovázelo nás půl tuctu zbrojných, z toho tři lučištníci. Víc mužů jsme nemohli z Homberka odvést, jelikož bychom příliš oslabili jeho obranu.

Neměl jsem z té výpravy dobrý pocit. A nic by se na tom nezměnilo, i kdybychom s sebou měli za doprovod třeba dva tucty zbrojných. To něco viselo nad námi a nebyla to jenom mlha, která se toho dne v druhé půlce listopadu držela nad krajinou. Sníh ještě neležel, jen suché spadané listí ozdobené jinovatkou šustilo koním pod kopyty. Z nozder koní vyrážely při každém vydechnutí sloupy páry.

Za normálních okolností by se dalo říct, že se jedná o sice smutný, ale uklidňující den. Ale on uklidňující rozhodně nebyl – to jsem cítil.

„Co se ošíváš?“ křikl na mě otec.

„Mám z toho nepříjemný pocit.“

„To máš vždycky, nebo jen dneska?“

„Vždycky, když se pak něco nečekaně zvrtne nebo není, jak má být.“

„Nesejčkuj.“

Pokrčil jsem rameny. Projížděli jsme sotva znatelnou stezkou napříč hlubokými brdskými lesy. Pohodlnější cestě přes Spálené Poříčí jsme se vyhnuli, protože pak bychom museli projet kolem Mítova, který původně patřil Jaroslavovi, bratrovi mého otce, a který ztratil. Teď na něm seděli arcibiskupští – také naši nepřátelé. Měli jsme s nimi mnoho nevyřízených účtů a nebyla vhodná doba k tomu je nyní řešit. Krom toho jsme chtěli, aby naše cesta proběhla bez povšimnutí a nikdo si nemohl domyslet, že Homberk zůstal bez jediného příslušníka panského rodu.

Konečně před námi z mlh vystoupil Třemšín. Byl větší než Homberk, ale žádný zvláštní ruch tam nepanoval. Téměř to vypadalo, jako by byl opuštěný. Brána byla zavřená.

Dojeli jsme před spuštěný padací most a zastavili se před ním.

„Hola! Je tu někdo?“ zakřičel otec.

Ve věži nad branou se po chvíli objevila rozježená hlava. „Pro almužnu musíte zajet k bratrům špitálníkům.“ Chlap se uchechtl. „Tady almužny nedáváme. Kdybyste přijeli o něco dřív, mohli byste se nažrat s našimi prasaty. Možná by se s vámi o svoje žrádlo podělili.“

Sejmul jsem luk a na chlapa namířil. Vypadalo to tak, že o našem příjezdu už věděli. A Diviš poslal tohohle umolousance, aby navodil tu správnou atmosféru. Takže na nějaké květnaté řečičky nebyla ta správná chvíle. „Ještě slovo a prostřelím ti tu tvoji nevymáchanou držku šípem!“ křikl jsem na něj a zamířil.

Chlap zmlkl.

Nebyl jsem si jistý, zdali bude otec s mým počínáním, kterým jsem bezesporu překročil své postavení, souhlasit, ale soudě podle jeho uchechtnutí jsem nabyl dojmu, že mu není proti mysli. Chlap se skryl a místo něj se objevil na věži Diviš z Třemšína a já svůj luk sklopil.

„Ale to jsou k nám hosté,“ pronesl Diviš rozverně.

„A hned by chtěli po mých věrných strážných střílet.“

„Nechme těch tanečků, Diviši,“ pronesl Blahuta chladně. „Přijel jsem ti projevit účast nad ztrátou tvého syna a zároveň se zeptat, jestli budeš respektovat naši vzájemnou dohodu.“

„Jistě. Dohody se přece mají plnit. Ani na chvíli mne nenapadlo ji porušit. Tady máš důkaz.“ Diviš se otočil a gestem ruky vyzval vedle stojícího muže, aby se také ukázal. Vedle Diviše se objevil šklebící se Velen.

„Co to má znamenat?!“ křikl Blahuta, jen co byl schopen slova.

„Jen jsem naplnil naši dohodu,“ zachechtal se Diviš.

Mému otci začalo docházet, k čemu tady došlo. Ale to ještě nebylo všechno. K údivu nás všech se vedle Velena postavila ještě jeho matka Zdislava.

„Taková hanebnost! Za to vás Bůh potrestá!“ Blahuta se přestával ovládat a třásl se vzteky.

„Ale neříkej, příteli. Co by teprve musel Bůh udělat s tebou, za všechno, cos v životě napáchal.“

„To sis myslel, choti,“ vzala si slovo též Zdislava, „že budu do smrti hnít v klášteře, kam jsi mě uvrhl, a té tvojí někdejší děvce, která je tam abatyší, říkat poníženě matko představená? Život je krátký, Blahuto, tys ten svůj žil vždycky po svém a já teď budu také. To mi připadá spravedlivé.“

„Jak ses dostala ven?“

„K čemu asi jsou milované děti?“

„Už rozumím. Tímto tě tedy, Velene, navždy vylučuji z jakéhokoliv nároku na dědictví.“

„Hlavně aby bylo ještě co dědit,“ pronesl Velen posměšně. „Slyšel jsem, že budoucnost Homberka nevypadá zrovna nadějně. Třeba nastane situace, že už nebudeš brzy o jeho budoucnosti rozhodovat – protože už nebudeš.“

Jenom hradby dělily Velena od Blahutova vzteku. Kdyby měl možnost dostat ho do rukou, bezesporu by mu zlomil vaz.

„Sám sis vybral,“ řekl Blahuta, kterému se podařilo zkrotit ten nejhorší hněv, ledově. „Vždycky jsem tě měl za hlupáka a podlého křiváka, teď jsi to jen potvrdil. Takže se rozloučíme, Diviši. A to, co se stalo, ti nemám za zlé. Děláš jen to, co můžeš a umíš. Ale vy dva,“ ukázal na Zdislavu a Velena, „vy se střežte toho, abyste mi kdy zkřížili cestu.“

„Blahutu, nebo Diviše?“

„Kdo asi? Kněz.“

„Co?“