Kolektiv autorů

Ve jménu spravedlnosti

Detektivní příběhy z Českého království

Vydala Moravská Bastei MOBA, s. r. o., Brno 2026

www.mobaknihy.cz

moba@mobaknihy.cz

© Jaroslava Černá, Jiří Dobrylovský, Richard Dostál,

Naďa Horáková, Zuzana Koubková, Věra Mertlíková,

Martin Nesměrák, František Niedl, Martina Novotná,

Jana Pažoutová, Vlastimil Vondruška, 2026

© Moravská Bastei MOBA, s. r. o., 2026

Elektronické formáty DRUSALA, s. r. o.

ISBN 978-80-279-2644-2 (epub)

ISBN 978-80-279-2645-9 (mobi)

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

„Doufej ve spravedlnost,

ale buď připraven i na bezpráví.“

SENECA

„Kdož folkuje zlosti, má přátel dosti.

Ale kdo by rád spravedlnosti, má mnoho nemilosti.“

STAROČESKÉ PŘÍSLOVÍ

13. STOLETÍ

VLASTIMIL VONDRUŠKA

–

VRAŽDA ŘEZNÍKA MATYÁŠE

Asi jsem se v bazénu nachladil. Přece jen, byl říjen, voda nebyla z nejteplejších a já už mám svůj věk. Třeštila mi hlava, na jídlo jsem neměl chuť, a tak jsem si uvařil konvici čaje a zalezl do postele. Usnul jsem skoro hned.

Když jsem se vzbudil, byla už tma. Potil jsem se a měl jsem strašnou chuť napít se, ale když není člověku dobře, často se rozmýšlí, má-li se pohnout. Jenže od té doby, co jsem sám, nemohu se spoléhat na to, že křiknu na svou ženu. A tak jsem sebral všechny své síly a posadil se. Byl jsem rozpálený horečkou a měl jsem na sebe zlost. Levou rukou jsem začal šátrat po lampičce na nočním stolku, když mi někdo ke rtům přiložil hrneček s vlažným čajem. Bezmyšlenkovitě jsem se napil a teprve pak jsem se vyděsil. U postele stála jakási temná postava. Viděl jsem, nebo spíše jen tušil její obrysy. Byl to určitě muž, vysoký a urostlý. Zloděj! Napadlo mě. Jenže proč by mi dával čaj? A jak by vůbec věděl, že se chci napít? Olízl jsem si rozpraskané rty a trochu sípavě jsem ze sebe dostal: „Co chceš? A kdo vůbec jsi?“

„Rád bych zažehl světlo, ale nenašel jsem voskovici,“ odpověděl příjemným hlasem.

„Tak zkus rozsvítit!“ opáčil jsem mrzutě.

„Kde máš křesadlo?“

„Zatraceně!“ zaklel jsem a přinutil se natáhnout ruku k nočnímu stolku. Vzápětí okraj postele zalilo měkké nažloutlé světlo lampičky. Muž, který stál skoro u mě, polekaně vykřikl a couvl do tmy. Ale i tak jsem měl možnost si ho prohlédnout. Na sobě měl rytířskou zbroj, na plášti erb českého krále Přemysla a na bradě krátké, pečlivě upravené vousy. Byl to absolutní nesmysl, jenže já okamžitě věděl, kdo to je.

„Vítej, pane Oldřichu z Chlumu,“ řekl jsem mírně. „Tak se konečně potkáváme. Jsem rád, že vypadáš tak, jak tě popisuju ve svých románech.“

„A jak jinak bych měl vypadat?“ podivil se. Pak opatrně popošel zpátky a posadil se na pelest lůžka, ale stále pošilhával po lampičce.

„Co tu chceš?“

„Přišel jsem se na tebe podívat. Taky marodím. A zrovna když se mi to ani trochu nehodí.“

„Mně taky ne. Musím za týden odevzdat povídku. Hlavním hrdinou máš být ty.“

„Jak jinak,“ opáčil nevzrušeně.

„Jenže vůbec nic mě nenapadá.“

„Vidíš, já mám zrovna takový divný případ, a taky mě nic nenapadá. Povím ti ho, třeba to spolu nějak dáme dohromady.“

„Ale dej mi ještě napít.“

Poslechl, pak mi srovnal polštář za zády a zeptal se, jestli tu někde náhodou nemám trochu medoviny. Poslal jsem ho do komory pro lahev a mezitím jsem se alespoň pětkrát štípl do tváře, jestli se mi to nezdá. Nezdálo.

Oldřich přinesl dvě číšky a připili jsme si. Cítil jsem se o mnoho lépe, než když jsem se před chvílí probudil.

***

Ludmila z Vartemberka zrovna odběhla do kuchyně, a tak se panoši Otovi podařilo vklouznout do komnaty svého pána. Správce severních Čech ležel nemocný a jeho žena k němu nechtěla nikoho pustit, protože měl horkost a musel odpočívat.

„Omlouvám se, nesu špatné zprávy,“ začal panoš Ota utrápeně. Už druhý týden byla veškerá odpovědnost na něm. „V Doksech došlo k mordu. S Divišem jsme ho hned začali vyšetřovat, ale… Prostě bez vás si s tím neumíme poradit.“

„Ani ty ne? Tak to už je co říci. Povídej!“ řekl a neskrýval zvědavost. Ležet v posteli ho už nebavilo. Jedinou zábavou mu byly rozhovory s jeho ženou. Nesmírně ji miloval, ale přece jen končit většinu rozhovorů tím, jak důležité je vyhýbat se hříchům, to unaví, byť s ní v obecné rovině souhlasil. Jenže jako vyšetřovatel věděl, že život je mnohem složitější.

„Na cestě k Myšlínu našli mužské tělo. Vrah ho zabil sekerou. Hlavu měl rozbitou na kaši. Asi ho nenáviděl, protože mu musel zasadit několik ran. Navíc mu useknul levou ruku. Ta se vůbec nenašla.“

„Zjistili jste, kdo to byl?“

„Samozřejmě. To zase tak těžké nebylo. V Doksech se den předtím ztratil jistý Matyáš.“

„Toho znám. Řezník.“

„Právě ten. Vrah mu sice ukradl škorně a plášť, ale nohavice a košili mu nechal. Ty rychtář i jeho žena poznali. Háta, to je jeho manželka, odpřisáhla, že to je její nebohý muž. Odnesli ho do márnice, na místě nálezu těla stejně nebylo co vyšetřovat. Zabili ho určitě jinde, žádná krev kolem těla nebyla. Vrah ho tam totiž odvezl a vyhodil u cesty.“

„Svědkové žádní, že?“

„Pochopitelně. Nikdo si nevzpomíná na povoz nebo kárku, kterou by zahlédl na cestě k Myšlínu. Poslední, kdo Matyáše viděl, byl farář Herman. Ten řezník se modlil v kostele. Tedy pokud se tomu chrám dá říkat.“

„Já vím, je dřevěný. No a co? Na honosnější zatím peníze nejsou. A Bohu je jistě milejší upřímná modlitba než nádherná kamenná klenba. Tak dál!“

„Matyáš mu dal almužnu na chudé a odešel. Měl prý měšec skoro prázdný, toho si Herman všiml. Takže to asi loupežné přepadení nebylo.“

„To ale vrah nemusel vědět.“

„To ne, ale při loupežném přepadení vrah svou oběť rychle zabije, prohledá a uteče. Zvláště když je na dohled města. Ale aby do něj zběsile sekal sekerou, usekl mu ruku, a tu ještě odnesl?“

„To opravdu nedává smysl. Co dál?“

„Ono je už samo o sobě divné, jak se ten řezník z Doks dostal. Ve městě ho nezabili, to by určitě někdo něco viděl nebo slyšel. Bylo to v podvečer a na rynku i v ulicích spousta lidí. Navíc by se asi někde na zemi našla krev. Takže odešel sám. Jenže nikdo ho nezahlédl z města odcházet. Ani samotného, ani s někým. Byl v kostele a pak zmizel, jako by se rozplynul. Nemáme se čeho chytit.“

„Co rodina?“

„Má jen manželku Hátu. Je jeho druhá, mladá, byla by pěkná, kdyby se uměla usmát a trochu na sebe dbala.“

„Když to říkáš ty, Oto… Doufám, že ji vyslýchal Diviš.“

„Hezké ženy jsou přece má práce,“ pousmál se pobaveně jeho pomocník. A s náznakem žertu dodal: „Hovořil jsem s ní v šenku. Nemusíte se bát, sklepnice Magdalena si mne ohlídá. Háta na svého muže čekala s večeří až do tmy. Vůbec netušila, kam šel a proč. Když se do půlnoci nevrátil, běžela to ohlásit na rychtu. Ráno ho dal rychtář Hertvík hledat, ale ve městě nebyl. No a záhy poté ho jeden sedlák našel u té cesty.“

„Jak s ním Háta vycházela?“

„V poslední době nic moc. Z jejich domu prý sousedé slyšeli hádky. Háta mu vyčítala, že utratil její věno, on ji zase obviňoval z cizoložství.“

„No vida. Měl ten řezník pravdu?“

„Nejspíše ano. Občas ji vídali s Kunešem, to je řeznický tovaryš, který slouží u mistra Pavlíčka. Pěkný mládenec, ale podle mě trochu připitomělý. Ti dva se k sobě hodí.“

„Ten by asi zabít dokázal.“

„Určitě. Jenže v době, kdy byl Matyáš v kostele a pak se ztratil, pomáhal svému mistrovi se zabijačkou. To víte, je podzim a za chvíli bude advent.“

„A co Háta?“

„Ani ta to udělat nemohla. Nedokážu si ji představit, jak sekerou buší do svého manžela. Když vařila večeři, byla u ní sousedka až do tmy.“

Oldřich z Chlumu si povzdechl, pak si dlaní projel své pěstěné vousy na bradě. S nelibostí zaznamenal, že mu po dobu nemoci přerostly víc, než by se mu asi líbilo. Chvíli přemýšlel a pak se zeptal: „A nemohla mít ta Háta ještě jednoho milence? Někoho, kdo by na smrti jejího manžela vydělal? Až by se to uklidnilo, s ní by získal dům i dílnu.“

„Tajného milence mít mohla, ale s ní by toho kromě celkem pěkného těla moc nedostal. Jak rychtář Hertvík zjistil, ten řezník má velký dluh v Lipé u tamního purkrabího. Sám vystavoval příslušnou listinu. Za ten dluh ručil Matyáš svým domem a o něj teď nejspíše přijde. Nenašli jsme žádný důvod, proč by se ho chtěla jeho žena zbavit. Jistě, hádali se, ale kvůli tomu se nezabíjí. A na jeho smrti jen prodělala.“

„Co lipský purkrabí? Jmenuje se, pokud vím, Zdislav a je to pěkný panchart. Jako jeho pán Hynek,“ zabručel nepřívětivě Oldřich z Chlumu. „Mohl ho zabít, aby se dostal k jeho domu hned?“

„Teoreticky ano, ale prakticky by na tom podle našeho písaře moc nevydělal. Tomu věřím, vede u nás na Bezdězu účty. Za dům by nedostal o moc víc, než kolik i s úroky půjčil. A je ženatý, takže Hátu by nádavkem asi nechtěl. A ona nevypadá na ženskou, které by stačilo žít jako nějaká konkubína.“

„Takže jste nenašli nic, co by ukazovalo na vraha?“

„Ani důvod, proč ho zabili. Jak říkám, ztratily se jen škorně, plášť a ten prakticky prázdný měšec. Podle faráře v něm nemohlo být víc jak tři nebo čtyři denáry. Pro takový lup by mordoval jen skutečný zoufalec. Ale v okolí Doks už několik dní nikdo žádného tuláka nebo lapku nezahlédl.“

„Pak se ale ještě ztratila ta useknutá levá ruka. Proč ji vrah odstranil?“

„Farář si vzpomněl, že se prý křivopřísežníkům sekaly ruce. Samozřejmě vždycky ta, kterou při přísaze položil na svatý kříž. Napadlo ho, zda nešlo o pomstu za něco, co se stalo v minulosti ještě před založením Doks. Ten muž sem podle Hertvíka přišel nedávno z Děčína jako vdovec. Ovšem s glejtem o své bezúhonnosti a řádným listem o složení mistrovské zkoušky. Tehdy si vzal Hátu a její věno mu dost pomohlo. Za svůj lán řádně zaplatil a dům v dohodnuté lhůtě postavil. Ale že by v minulosti spáchal něco nekřesťanského, o tom nikdo nic neví.“

Venku se ozvaly kroky. Ludmila z Vartemberka se vracela. Oldřich z Chlumu rychle udělil panošovi pokyny, jak dál pátrat. Stihl to tak tak. Jakmile se jeho žena objevila, nejprve vyhnala panoše Otu a pak mu vyčinila, že nemá rozum. Posadila se na stoličku vedle jeho lůžka a dobrou hodinu mu vykládala o vzkříšení Lazara. Své vyprávění zakončila starostlivým upozorněním, že člověk se nemá spoléhat na zázraky a má se sám snažit uzdravit pokornou modlitbou a tím, že zůstane na lůžku a poslouchá svou ženu. Pak se k němu sklonila a něžně ho políbila.

***

„To je případ, co?“ povzdechl si Oldřich z Chlumu a nalil si do číšky další medovinu. Byla slabá, to nebylo pití, jaké míval doma na Bezdězu, ale po medu chutnala a určitě byla lepší než čaj. S potěšením postřehl, že jsem na tom už lépe, a proto se opatrně zeptal: „A ty, poradil by sis s tím?“

„Já? Určitě,“ souhlasil jsem lehkovážně. Jenže má nejmilejší literární postava mne zaskočila, když se okamžitě zeptala, jak. Když jsem neodpověděl hned, Oldřich z Chlumu se pousmál a navrhl: „Kdyby se to stalo v tvých časech, co by vyšetřovatel udělal jinak než já?“

Tím mne zaskočil dvojnásobně, protože současné kriminální příběhy nejsou můj šálek kávy. Ale tu a tam jsem něco přečetl nebo viděl v televizi, a tak jsem se zatvářil jako mistr světa. S převahou jsem začal: „Dneska by vyšetřovatel nejdříve určil, jestli je ten mrtvý opravdu řezník Matyáš. Tvář se nedala, jak říkáš, poznat. Prověřil by jeho identitu, například porovnáním zubů s dokumentací u jeho dentisty, testem DNA a podobně.“

„Nevím sice, o čem přesně teď hovoříš, ale předpokládám, že by zjistil totéž, co můj panoš Ota. Toho mrtvého poznala manželka a rychtář, měl na sobě své šaty a v Doksech se kromě něj nikdo jiný nepostrádá.“

„Pak by dal provést pitvu, aby se určila doba smrti a to, jak byl vlastně zabit.“

„Pitvat tělo křesťana je neúcta k mrtvému,“ upozornil Oldřich z Chlumu nesouhlasně. „A k čemu? Jak dlouho vůbec taková věc trvá?“

„To máš různé. Několik hodin, někdy i celý den.“

„Panoš Ota se zeptal faráře a lidí v Doksech. Za půl hodiny bylo jasné, že zemřel záhy po opuštění kostela. Hlavu měl rozsekanou sekerou. Myslíš, že by váš vyšetřovatel zjistil víc?“

„Máš pravdu, asi ne,“ ustoupil jsem střízlivě. Napil jsem se čaje a přemýšlel, čím bych ho přesvědčil, že moderní kriminalistika je mnohem dál než ta středověká. Pak jsem vítězoslavně začal: „No, a nakonec by vyslechl svědky.“

„To panoš Ota udělal taky.“

„Jenže my se můžeme dozvědět i to, co ti žádný svědek neřekne. Na to máme moderní techniku.“

„To my taky. Palečnici, španělskou botu, skřipec. Jenže musíš vědět, na koho ji použít, jinak se můžeš dopustit těžkého omylu. A to já nemám rád. Když tortura, tak jen na lotry!“

„Omlouvám se, nevyjádřil jsem se přesně. Nemluvím o svědcích, kteří něco zamlčeli. Já mluvím o tom, že můžeme vidět i věci, které žádný svědek vidět nemůže. Na ulicích máme takové krabičky a v nich se uchovávají obrázky toho, co se na ulici děje. My se pak do nich podíváme, a hned bychom věděli, kdo se v okolí kostela pohyboval a po jaké cestě ten řezník město opustil. S kým a případně v jakém voze. A komu ten vůz patří.“

„Ale to já vím taky. Nevěřil bys, jak jsou některé ženské všímavé. A chlapi, co seděli před hospodou, těm taky nic neuteče. Jak říkám, řezník kolem nikoho neprošel a žádný vůz neprojel. Bylo to večer, než se setmělo, už po práci, rozumíš? To je kolem rynku živo nejvíce. Takže ty vaše kouzelné krabičky by ukázaly totéž, co už vím. Tudy neprošel. Co dál by ti vaši vyšetřovatelé udělali?“

Tím mě dostal. Z detektivek vím, že kamery vždycky někoho zaberou, pak ho policisté najdou a chytí. Usvědčí ho značka na jeho autě nebo ho zahlédnou, jak vyjde z domu oběti nebo jen kolem kamery projde, i když tvrdí, že byl doma. Nevzpomínám si na detektivku, kde kamery nic nezabraly, ale přesto zločince chytli. Jenže pokud měl Oldřich z Chlumu pravdu, pak by byla asi moderní kriminalistika bezmocná.

Přesto jsem to ještě zkusil: „Je tu ještě možnost sledovat podezřelé. Odposlouchávat telefony, sledovat, zda si někdo z nich nejde do banky vybrat peníze, které tam měla oběť uložené. Třeba za půl roku se podezřelý ožení s vdovou po oběti a je rázem jasno. Chce to jen trpělivost.“

„Vy nás tak budete učit, co je trpělivost,“ ušklíbl se pobaveně. „Vím, co je banka. Tam se mění a půjčují peníze. Pokud vím, nejbližší je ve Florencii a provozují ji Medicejové. To oni začali slovo banka používat. Co je telefon, to ovšem netuším. Ale hovory my odposloucháváme taky, v hospodě i na rynku u kašny. Máme své lidi. Dosud však nikdo neřekl nic, co by nám pomohlo. A že se za půl roku vdova vdá? Co je na tom divného, sama zůstat nemůže, protože hospodářství musí obstarávat chlap. To dá rozum. A svobodných, kteří by byli po ruce, zase tak moc k mání není. Z toho se nedá vyvozovat nic. Ještě něco, co by mi mohla vaše moderní, jak tomu říkáš, kriminalistika, poradit?“

Otráveně jsem přiznal, že mne už nic jiného nenapadá.

„Víš, proč tě mám jako svého autora rád?“ řekl přátelsky a narovnal mi zase polštář, protože jsem už nedokázal klidně posedět. „Ve všech knížkách o mně píšeš, že svým pomocníkům neustále radím, aby nikomu a ničemu nevěřili, a aby především přemýšleli. Ti vaši vyšetřovatelé, ti také přemýšlejí?“

„Snad,“ řekl jsem nejistě.

„To je dobře, protože není nad lidský rozum. Takže budeme přemýšlet spolu. Je totiž strašně moc důležitých věcí, které lidem utečou. Ne že by chtěli lhát, ale vidět a všimnout si, to je něco úplně jiného. A pak, můžeš číst lidské myšlenky? Nemůžeš. Jenže právě ty jsou klíčem ke všemu hanebnému a špatnému. Ty asi ani ty vaše kouzelné krabičky na ulicích nevidí. Mám pravdu?“

„Máme i detektory lži,“ namítl jsem chabě.

Jenže na to nereagoval a optimisticky opakoval: „Budeme přemýšlet spolu. To by bylo, abychom na to nepřišli!“

***

Oldřich z Chlumu mi z konvice nalil další čaj a sobě medovinu. K posteli si přitáhl židli a pohodlně se na ní uvelebil. Bylo zřejmé, že si v mé ložnici začíná zvykat. Na lampičku se už ani nepodíval, prostě bral jako fakt, že v místnosti něco svítí.

„Čím chceš začít?“ zeptal jsem se ho zvědavě. Můj literární hrdina mne neustále překvapoval, protože si zjevně žil svým vlastním životem.

„To bys snad měl vědět ty,“ opáčil pobaveně. „Jen vzpomínej. Co podle tebe vždycky říkávám svým pomocníkům, pokud v nějakém případě tápeme?“

„Tak ty mě, nemocného na smrt, budeš ještě zkoušet?“ bránil jsem se trochu pobaveně.

„Tak za prvé, máš jen horkost, z toho se vyležíš. Za druhé, já jsem taky nemocný. A mluvím o tom pořád? A za třetí, logika je jen jedna. Ta středověká i ta dnešní.“

„To si opravdu myslíš?“ pousmál jsem se a sebral všechny své síly. Přece se před svým hrdinou neztrapním. Rychle jsem v duchu prolétl dialogy z posledních knih a pak jsem vážně navrhl: „Qui bono? Komu ten zločin posloužil? Základní otázka, neboť odpověď na ni obvykle ukáže na zločince.“

„Správně,“ pochválil mě. „Pokud jsi mne ovšem pozorněji poslouchal, tak jsem právě vyložil, že nikdo z našich podezřelých by jeho vraždou nic nezískal.“

„Podle panoše Oty!“ upozornil jsem. Nechtěl jsem samozřejmě poukázat na fakt, že i podle něj, protože jsem postřehl pár nevyslovených možností. Jenže jak známo, můj Oldřich z Chlumu se nemýlí a vždycky na všechno přijde. Tak ho přece nebudu shazovat. Asi mi však rozuměl, protože pokrčil rameny a čekal.

Udělal jsem dramatickou pauzu a pak navrhl: „Sousedé slyšeli, že se hádají. Co když ji ten chlap i bil? Řezník mívá pádnou ruku. Zvláště pokud má dojem, že je mu žena nevěrná. Třeba už to Háta nemohla vydržet.“

„Odpusť, ale tohle důvod k mordu není. Takový zločin jsem nikdy nevyšetřoval. Kvůli pár pohlavkům nebo ran rákoskou do zadnice krev nepoteče. A pak, má alibi.“

„Tak obráceně. Co když měl i on milenku?“

„Pak by Háta zabila ji, ale ne jeho. Manželky živitele rodiny nezabíjejí. U vás ano?“

„Máš pravdu, i u nás zřídka. I když to mají díky emancipaci snadnější než ty vaše. Tak jinak. Vzpomínám si, že jsi několikrát prohlásil, že se všechno točí kolem majetku. U většiny zločinů je proto třeba ptát se na peníze. Se ženou se hádal, protože utratil její věno. Za dům. Ten byl jejich společný. Jenže pak si půjčil peníze a dům zastavil. Souhlasila s tím Háta? Možná právě proto se hádali.“

„Podle zemského práva by souhlasit měla. Ale znáš to.“

„Na co vlastně ty peníze potřeboval? Našly se u něj doma? Hrál hazardně kostky? Někdo ho vydíral? Koupil někde v okolí statek? Nikdo přece nezastaví svůj dům a neplatí nekřesťanské úroky pro nic za nic.“

„Máš pravdu. S Otou jsem bohužel prohodil jen pár vět, pak přišla Ludmila. Více rad jsem mu dát nestihl. I když je většinou nepotřebuje, nevyšetřuje první mord. Určitě se to pokusí zjistit.“

„Jenže bez toho se nehneme dál.“

„Kdybych měl pokaždé čekat, až se mí pomocníci vrátí a povědí, co zjistili, budou Vánoce,“ odmítl mou námitku. Došlo mi, jak obtížné tehdy bylo předávat informace, když neměli telefony, internet a neměli k dispozici auta. Měl pravdu. Vyšetřovatel musel být trpělivý, a protože mu spousta zpráv chyběla, musel pracovat jen s tím, co bylo po ruce.

„Tak co třeba qui modo? Jakým způsobem?“ navrhl jsem.

„Mluvím o tom, jak mohl ten řezník nepozorovaně zmizet?“

„Dobrá otázka. Jde totiž o to, zda šel někam dobrovolně. Mohl mít s někým schůzku a nechtěl, aby se o ní vědělo. Proto zmizel nepozorovaně. Ale vrah ho také mohl odvléci násilím. I když uznávám, že v případě urostlého řezníka by to asi nebylo snadné. Mohl ho třeba omráčit. Je třeba uvažovat o všech možnostech. Pokud ovšem vysvětlíme to hlavní, jak se dostal nepozorovaně z kostela.“

„On má jen jeden vchod?“

„Samozřejmě. Hned proti oltáři.“

„A jak se dostává farář do sakristie?“

„Má tam taková malá dvířka,“ opáčil klidně. Vzápětí se však vyděsil. „Zatraceně, máš pravdu! Je tam druhý východ. Do sakristie však nesmí nikdo kromě kněze a jeho pomocníků vkročit. To by byla téměř svatokrádež. Proto to nikoho nenapadlo. Ale nakonec, pokud měl nekalé záměry, proč ne? No vidíš, jak jsi užitečný.“

„Děkuju. Jak jsi sám řekl, vidět a všimnout si znamená, že člověk překročí bariéry, které mu brání vidět i to, co považuje za nepravděpodobné, na co není zvyklý. Proto to přehlédne. Kam dvířka ze sakristie vedou?“

„Na hřbitov. Není velký, Doksy stojí nějakých deset let. Vlevo je fara a východ na rynek.“

„A vpravo?“

„Nic, jen hroby a kamenná zeď. Přelézt se samozřejmě dá. A za ní už jsou pastviny a les.“

„Takže jednu záhadu jsme snad spolu objasnili. A teď ta druhá. Co ta useknutá ruka?“

„Přemýšlel jsem o ní. Pokud by vrah chtěl, abychom toho mrtvého nepoznali, na té ruce muselo být něco zvláštního, jinak by to nemělo smysl. Jenže podle řezníků nebylo na Matyášově ruce nic neobvyklého. Ale i kdyby, k čemu by to bylo, když mu nechal oblečení? A jeho žena ho samozřejmě poznala, i když neměl obličej.“

„Viděla ho v oděvu nebo nahého?“

„Tak i tak. Pomáhala převléknout ho do rakve.“

„I když měl hlavu rozmlácenou sekerou?“

„Nechápu, na co se ptáš? S hlavou nebo bez hlavy, byla to její povinnost. Jo, ty asi myslíš, jestli jí to nevadilo. Naše ženské jsou zvyklé i na horší věci. Naříkala, to jistě, ale to je slušnost. Jenže proč prolévat slzy, když už stejně nic nezměníš?“

„Přesně tohle říkával Seneca.“

„Ten pohanský filozof? To snad ne,“ vyděsil se. Rychle změnil téma hovoru a důrazně pokračoval: „Přiznám se, že na hypotézu našeho faráře Hermana o křivé přísaze nevěřím. Leda by vrah právě tohle chtěl. Abychom hledali, kde a kdy se Matyáš provinil a zda tím někomu neublížil. To by nám dalo spoustu práce a stejně by se nakonec ukázalo, že je to slepá ulička.“

„Jenže nějaké vysvětlení být musí.“

Než stačil Oldřich z Chlumu odpovědět, začal se rozplývat v mlhu. Ale ještě jsem jako by z velké dálky zaslechl:

„Promiň, Ludmila mě hledá.“

Sotva jsem osaměl, zhasl jsem a pokusil se zase usnout. Jenže to nešlo. Převaloval jsem se ze strany na stranu a hlavou mi vířily otázky spojené s mordem řezníka Matyáše. Ale návštěva Oldřicha z Chlumu mne nijak nepřekvapila. Bylo to vlastně logické. Při psaní jsem s ním byl tak úzce spojený a všechno jsme prožívali spolu, že mne ve snu nenapadlo pochybovat o jeho existenci. Vždyť jsme se potkali v knížkách snad už tisíckrát. A já se chystal psát novou povídku.

Ať jsem zkoušel cokoliv, neusnul jsem. Nakonec jsem lampičku zase rozsvítil a vstal. Vypil jsem totiž dva plné šálky čaje, a tak bylo nezbytné zajít si na toaletu. S potěšením jsem postřehl, že se mi hlava už skoro vůbec netočí. Určitě jsem na tom byl lépe než večer. Sice jsem úplně fit ještě nebyl, ale na druhou stranu, když člověka v mém věku nic nebolí, znamená to, že je asi mrtvý.

Bylo mi strašně líto, že mne Oldřich z Chlumu opustil dřív, než jsme případ rozřešili. Takhle se už nikdy nedozvím, kdo tu vraždu před sedmi sty padesáti lety v Doksech spáchal. Jenže pak se mi hlavou mihlo, proč bych se to neměl dozvědět? Copak nejsem spisovatel detektivek? Pokud na to přijde on, proč ne já?

Chvíli jsem přemýšlel, čím začít. Samozřejmě určitě tou useknutou rukou. Pokud tohle objasním, pak už to snad bude lehké. Jaký by mohl mít vrah důvod? Určitě mu šlo o to ztížit identifikaci. Jenže šlo mu o to doopravdy? Nedávno jsem četl román, kde vrah usekl oběti obě ruce, aby se nedalo prostřednictvím daktyloskopie zjistit, o koho jde. Jenže daktyloskopie ve středověku? Ale i kdyby, proč jen jedna ruka? Taky jsem viděl film, v němž zločinec usekl ruku ženě, protože měla briliantový prsten a on ho nedokázal z prstu stáhnout. Jenže řezník a briliantový prsten?

Napadaly mne jen samé nesmysly, ovšem to bylo tím, že jsem byl pouhý spisovatel. Skutečným vyšetřovatelem byl Oldřich z Chlumu. Nakonec jsem vstal, svlékl propocené pyžamo, převlékl se do domácího a pustil počítač. Většinou mi to detektivně myslelo jen tehdy, když jsem psal. Musím napsat povídku o mordu řezníka Matyáše. To byla totiž jediná možnost, jak se dozvědět, kdo byl vrah.

Sotva jsem však napsal pár řádků, zatočila se mi hlava, skoro jsem ztratil vědomí. Asi jsem měl ještě zůstat ležet. Co když je to, nedej bože, mrtvice? Chtěl jsem vstát a odpotácet se zpátky na lůžko, ale nedokázal jsem to. Pak mě obestřela tma.

***

Když jsem otevřel oči, byl jsem v nevelké komnatě s neomítnutými zdmi, oknem s kamennými kružbami a s krbem a obrovským dýmníkem v rohu vedle dveří. Tu místnost jsem samozřejmě znal. Byla v budově purkrabství na Bezdězu. Jenže místo informačních panelů tu bylo lůžko a na něm ležel Oldřich z Chlumu. Já stál u dveří a nevěřil svým očím. Připadal jsem si jako pan Brouček, když ho Svatopluk Čech poslal do 15. století. Jenže já nepopíjel na Vikárce a nebyl to román. Tohle byla realita.

„Tak přece ti to nedalo a přišel jsi za mnou,“ uvítal mne můj správce severních Čech pobaveně a ukázal na dřevěnou stoličku u lůžka. Sedátko kryla kožešina a byla ještě zahřátá, protože na ní před chvílí seděla Ludmila z Vartemberka. Bez ptaní jsem se usadil a vyčkávavě se na něj zadíval.

„Měl jsi pravdu. Jakmile pochopíme, kdo má ze zločinu prospěch, je v podstatě hotovo. Je dobře, že tu jsi. Alespoň to dokončíme spolu,“ pokračoval spokojeně a posadil se. Na sobě měl plátěnou košili, která mu sahala skoro až po kotníky. Pak se zarazil a dodal: „Vlastně to „qui bono“ říkávám přece já, takže já jsem měl pravdu,“ opravil se a v očích mu hrály pobavené jiskřičky.

„Jen pro úplnost. V mých románech sice všechno říkáš ty, ale já to píšu!“

„Zapisuješ! Ale nebudeme se hádat. Jsme dobří oba, platí?“

„Máš nějak podezřele dobrou náladu.“

„Abych neměl. Panoš Ota totiž zjistil něco, co celý tenhle příběh staví na hlavu. Jak jsem řekl, řezník Matyáš měl dluhy. Jenže byly mnohem větší, než jsme vůbec tušili.“

„Říkal jsi ale, že rychtář Hertvík o ničem neví. Kdyby si Matyáš půjčoval od sousedů, musel by se to dozvědět. Tak kde ještě dlužil?“

„Zatím vypluly na světlo boží dva velcí věřitelé. Cisterciáci z Hradiště u Jizery mu půjčili celé jmění. A stejně tak kanovníci z Mělníku. A teď se podrž. Oběma zastavil svůj dům!“

„To by se v naší době stát nemohlo. Všechny zástavy se zapisují do katastrálních knih.“

„A ty si myslíš, že mi lezeme po stromech? Taky všechno zapisujeme. Proč myslíš, že se vedou městské knihy? Aby měly myši v archivech co žrát? Jenže ten lotr cisterciákům i kanovníkům předložil listiny, že žádné dluhy nemá a dům může zastavit. Ve vaší době se listiny nefalšují?“

„Někdy také, ale není to vůbec snadné. Každý zápis musí předem ověřit notář.“

„U nás se listiny ověřují podpisy svědků a pečetí. Na obou listinách je řádná pečeť města Doksy. Rychtář Hertvík se ovšem dušuje, že o ničem neví. A jména těch svědků jsou smyšlená. Nikdo je tu nezná.“

„Tak vidíš! Napsat něco na pergamen a pak se tím ohánět, to tu asi velký problém není.“

„Neštvi mě! Většina lidí ve městě neumí číst ani psát.“

„A ten řezník uměl?“

„Uměl prý číst. Psát moc ne. Jenže písmo na listinách je neobyčejně úhledné. Takže Matyáš si je sám rozhodně nenapsal.“

„Jak složité je zfalšovat městskou pečeť?“

„Nemožné. Ty pečetě jsou podle Oty pravé.“

„Takže v tom musí mít prsty rychtář Hertvík.“

„Nesmysl! Za prvé, on je s psaním taky tak trochu na štíru. Všechno, co je důležité, mu sepisuje dokský farář Herman. Ale ani on ty listiny nesepsal. Za zneužití pečeti je hrdelní trest, rozumíš? A teď babo raď!“

„Ještě že tě neslyšela tvá Ludmila,“ pokusil jsem se o naivní žert, abych získal čas. Vzápětí se otevřely dveře a Oldřichova žena vstoupila. Hned jsem se začal omlouvat, ale vůbec si mě nevšímala. Teprve po chvilce jsem pochopil, že mě nevidí a ani neslyší.

„Ty si tu mluvíš sám pro sebe?“ povzdechla si a sáhla Oldřichovi na čelo. „To je tou horkostí. Musíš odpočívat.“

„Představ si, zdálo se mi, že mne navštívil ten kronikář, co o nás píše. Zajímá ho vražda řezníka v Doksech. Možná o ní bude psát.“

„Svařím ti nějaké byliny na uklidnění.“

„Jsi hodná. Ale představ si, kdyby se tu opravdu objevil. Je něco, co bys mu chtěla říci?“

„Aby o mně psal lépe. Jakmile se v jeho knížce objevím, zdůrazňuje, že mám klášterní výchovu a není se mnou žádná legrace. Panoš Ota je chudák, protože pořád pranýřuju jeho hříchy. Jsem žárlivá a pletu se ti do tvé práce. To není pravda!“

„Taky ale píše, že se milujeme,“ upozornil a vrhl po mně pobavený pohled, zda jsem jeho ženu slyšel.

„To ho neomlouvá,“ odmítla to rázně. „Navíc máš svůj díl viny i ty. Třeba zrovna teď se tváříš jako mučedník, že tě držím na lůžku. Jenže já tě mám ráda a mám o tebe starost! Ocení to někdo? Ale co se rozčiluju. Až ti zase bude zle, pak si nestěžuj! Jenže ty máš svou hlavu.“

„Vždyť já vím, co pro mě znamenáš. Ale jsem rytíř.“

„No a?“ zabručela a chvíli si ho přísně měřila. Pak se ale sklonila, políbila ho na čelo a odešla do kuchyně připravit léčivý odvar.

Sotva za ní zapadly dveře, řekl jsem: „Asi bych se jí měl omluvit. Já ji mám ve skutečnosti opravdu rád a někdy její starosti a výtky přeháním jen proto, abych čtenáře pobavil.“

„Pamatuj si, že ženám se nezavděčíš. Mají svůj svět a své starosti, protože myslí víc na rodinu než na osud země. Jenže právě díky nim má náš život svůj půvab. Ale to znáš jistě taky.“

Neodpověděl jsem, protože v naší době ženy myslely na všechno možné, jen touha mít rodinu jako by se vytrácela. Určitě k jejich vlastní škodě. Dokud byl muž štítem ženy, byly spokojené. I když občas kverulovaly. Ludmila z Vartemberka toho byla živoucím dokladem. Raději jsem obrátil list a zeptal se: „Platí to i o Hátě? Myslím tu řezníkovu manželku!“

„Za sebe říkám, pusťme tu ženskou z hlavy. Soustřeďme se na listiny. Ona číst ani psát neumí. Jak to vypadá, naše „qui bono“ se netýká ani jejího milence, pokud vůbec nějakého měla. Lidským pomluvám se moc věřit nedá. O co v tomhle případu jde? Jako vždycky, o peníze, které si podvodně napůjčoval její manžel.“

„Takže jsme zpátky u mé původní otázky. Kde ty peníze jsou?“

„Řeknu Divišovi, aby řezníkův dům prohledal. Ale myslím, že to k ničemu nebude. Kdyby tam ty stříbrňáky byly, Háta by je už dávno našla.“

„Mohla je zatajit.“

„Tak hloupá určitě není, protože by za to mohla přijít o hrdlo. Musí jí být jasné, že je dřív nebo později začneme hledat.“

„Mohla je v noci odnést a třeba někde zakopat.“

„Tolik stříbra by neunesl ani silný chlap. Kdyby Háta něco tajně stěhovala z domu, sousedé by si toho všimli.“

„Tak se mi zdá, že ty vaše staré ženské, když nemají co dělat, jsou spolehlivější než naše kouzelné krabičky na ulicích. Dobře, tak Hátu necháme být. Jenže o tom, co Matyáš prováděl, musel někdo vědět. Sám všechno zařídit nemohl. A sám se tak nezabil. Myslíš, že se mohl o peníze dělit s rychtářem? Úplatní úředníci, to je v naší době naprosto běžná věc.“

„Někdy i u nás, naštěstí moc často ne. Jde o to, kolik si vezme. Když nějaký měšťan tropí v noci výtržnosti a ráno dá rychtářovi husu, aby ho za to nepostavil na pranýř, to se stává. Není to sice správné, ale z hlediska zemského řádu je to v podstatě neškodné. Ovšem krást by neměli. Jenže tady jsi vedle. Hertvík z pověření krále Přemysla tohle město nad potokem Doksí založil. Má z jeho činnosti slušné příjmy, proč by takhle hloupě strkal hlavu do oprátky? Navíc ho znám. Je trochu těžkopádný, ale poctivý.“

„Sám jsi však prohlásil, že se městská pečeť napodobit nebo zfalšovat nedá.“

„To je pravda. Jenže rychta není nedobytný hrad. Všichni ve městě vědí, jak to tam chodí. Stačí v noci rychtáře vylákat ven a než se vrátí, vlézt do jeho jizby a pečeť do vosku na pergameny obtisknout. Je to nesmírně riskantní, ale provést se to dá. Zoufalý nebo drzý zločinec se nezastaví před ničím. Tohle není směr pátrání, který by něco přinesl.“

„Tak co?“

„Odpověď na otázku, kdo ty listiny napsal. Už jsme si řekli, že to skoro jistě nikdo z Doks nebyl. Ve skriptoriích věřitelů taky nevznikly. Podle panoše Oty vypadají podezřele stejně. Ovšem ty, kteří by je tady v severních Čechách dokázali sepsat, spočítáš na prstech jedné ruky. No, abych nepřeháněl, na prstech dvou nebo tří rukou. Ale víc jich rozhodně není!“

„Tak je musíš vyslechnout. Jenže kde je hledat?“

„Jak byste to udělali vy?“ zeptal se zvědavě a protáhl se. Měl už přeleželou ruku a musel se na lůžku zase posadit.

„To je snadné,“ opáčil jsem. „Máme evidenci všech profesí. Vyšetřovatel by ji prohledal, vytáhl by jména písařů a asi by se podíval, jestli nemají záznam v trestním rejstříku. Zločinci často opakují stejné zločiny. Taky by prošel sociální sítě, co jsou ti lidé zač. Podle toho by vybral ty, kteří připadají v úvahu. A pak by prověřil jejich alibi a předvolal je k výslechu.“

„Jak dlouho by to celé trvalo?“

„To by šlo rychle. Pokud by všechny podezřelé zastihli v místě bydliště a předali jim předvolání, myslím, že do dvou nebo tří týdnů by to mohlo být hotové.“

„Chlubil ses, že vaše zařízení jsou spolehlivá a rychlá. Evidence profesí, sociální sítě, trestní rejstřík, to mi nic neříká a stejně by nám to bylo k ničemu. Já samozřejmě všechny písaře v kraji osobně znám. I ty za hranicemi. Pokud chceš v naší době zastávat nějaký úřad, musíš si všechno pamatovat.“

„A výsledek?“

„Nečekej nic světoborného. To víš, tohle je středověk. Ovšem pokud vím, jeden z těch písařů žije v Děčíně.“

„Nechápu.“

„Vzpomeň si, co o tom řezníkovi vykládal rychtář. Když město Doksy zakládal, zakupovali se tu lidé ze širokého okolí. O tom jsem ti přece pověděl.“

Zalovil jsem v paměti, jenže v naší době jsme byli zvyklí pracovat spíše s psanými poznámkami. Doba papírků na nástěnkách a popsaných diářů byla sice už dávno pryč, protože teď máme chytré telefony. Čím je telefon chytřejší, tím méně si musíme pamatovat my, hloupneme, napadlo mě kacířsky. Já chytrý telefon nemám. A tak jsem zalovil v paměti. Naštěstí mi to po krátké chvilce naskočilo. S obdivem k Oldřichovi z Chlumu jsem vyhrkl: „Ten zamordovaný řezník sem přišel z Děčína. A to znamená, že tam má příbuzné nebo alespoň přátele.“

„No vidíš, a jsme doma, i bez těch, jak tomu říkáš, sociálních sítí. Co to vlastně je? Já znám jen sítě na ryby. Do těch vašich se taky něco chytá?“

„Tím se netrap. Hlavně ti, co je používají,“ odvětil jsem lehkomyslně. Pak jsem musel alespoň čtvrt hodiny kličkovat, abych mu nějak srozumitelně vysvětlil, jak jsem to myslel. Stejně to nepochopil, ale nakonec velkoryse mávl rukou a řekl, abychom se tím nezdržovali.

„Měli bychom asi Děčín navštívit a toho písaře vyslechnout,“ nadhodil mrzutě. „Jenže já musím ležet. Panoš Ota by to sice zvládl, ale než by se vrátil, bude den. A to je pozdě. Až se objeví první sluneční paprsky, rozplyneš se.“

„To si myslíš, nebo to víš?“

„Něco jsem o tom četl,“ přiznal opatrně. Možná tomu sám nevěřil, ale nechtěl, abych ho opustil dříve, než to spolu uzavřeme. Proto navrhl: „Nedá se nic dělat, musíme na to jen s logikou. Ten děčínský písař žije na královském hradě. Několikrát jsem s ním hovořil. Jmenuje se Johan a narodil se tam. Není už nejmladší, podle věku by to mohl být Matyášův starší bratr. Z toho budeme vycházet.“

„Promiň, ale tohle je opravdu čirá spekulace. V mých knihách se vždycky oháníš fakty, plané řeči nemáš rád.“

„A co je na tom planého?“ pousmál se pobaveně. „Když panoš Ota Hátu vyslýchal, řekla, že její muž má v Děčíně bratra a ten slouží na královském hradě.“

„To jsi nemohl říci hned?“ povzdechl jsem si.

„To bych se nedozvěděl, co to jsou sociální sítě,“ opáčil dobromyslně, ale hned zvážněl. „Takže hypotéza, nikoli spekulace. Bylo to nejspíše takhle. Ti dva vymysleli, jak se dostat k penězům. Zfalšovali listiny, nevylučuji, že stejným způsobem napálili ještě další zámožné věřitele. Možná i nějakého pražského lichváře. To se časem ukáže. Mohli v krátké době dostat do rukou skutečné jmění. Matyáš by sice přišel o dům tady v Doksech, ale ten stejně postavil z věna své druhé manželky. Takže odpověď na tvou otázku, kde ty vypůjčené peníze jsou, je – v Děčíně.“

„To zní rozumně. Jestliže ten podvod s penězi spáchali společně, pak se rýsuje i odpověď na to, jak je to s tou vraždou. Protože jistě hrozilo, že se podvody v nejbližší době provalí, rozhodl se řezník Matyáš, že uprchne k bratrovi. Proto se vyplížil z kostela skrze sakristii a přes humna zmizel. Měl ale smůlu, protože na něj čekal jeho vrah.“

„Uvažuješ správně. Nebyl to však náhodný zločinec, který šel zrovna kolem. Takové náhody neexistují. Peníze si Matyáš půjčoval na své jméno a je logické, že já jako vyšetřovatel po něm půjdu. Pokud by však zemřel, co bych mohl v té věci dělat? Jedině mu zabavit dům, který má zlomek ceny jeho dluhů. Věřitelé by se museli domáhat svých peněz u zemského soudu. Samozřejmě marně, po kom je totiž chtít? Ty jejich zmizely. Proti Matyášovu bratru Johanovi nemám vůbec nic, abych ho mohl v té věci popotahovat. Jen naši hypotézu.“

„Máš jeho písmo! Dobrý grafolog dokáže posoudit, zda písmo toho děčínského písaře je stejné jako to na falešných listech, protože jak jsme si řekli, psát je musel on.“

„Co je grafolog? Něco jako sociální sítě?“ kroutil odmítavě hlavou. „Kdo to kdy viděl – písmo jako důkaz! Je zázrak, že zemský soud občas přihlédne alespoň k tomu, co soudcům položím až pod nos. Jediné, co jsou ochotní přijmout, je přiznání obviněného. Nad tím totiž nemusí přemýšlet. Navíc na ně tlačí příbuzní a přátelé obviněného, a pokud je to nějaký vlivný urozený rod, může se to táhnout léta. A rozsudku se mnohdy ani nedočkáš. To u vás to jde určitě rychleji, když už krále a šlechtu nemáte.“

„Myslíš?“ povzdechl jsem si výmluvně.

„Co jako? Že to nejde rychleji, nebo že nemáte panovníka a šlechtu?“

„Myslím, že mi neříkáš pravdu,“ vyhnul jsem se odpovědi. „Pokud já vím, tak soudce má u vás v podstatě neomezenou pravomoc. Vynese rozsudek a ten se okamžitě realizuje. Jeden den odsoudíš vraha a za dva dny visí na šibenici.“

„To ano, jenže to jde jen o neurozené lotry. A o těžké hrdelní zločiny. Dělám to stejně. Soudím podle svého svědomí a srdce. Věř mi, že se snažím, aby spravedlnost nekulhala, a měřím všem stejně, pokud mohu. Ale rytíři a preláti se soudí v Praze, ne na Bezdězu!“

„Ten děčínský písař rytíř není.“

„Jak už jsem řekl, nemám legitimní důvod obvinit ho pro bratrovy dluhy. My si na zákony potrpíme.“

„Vždyť žádné nemáte. Tedy, nemáte je napsané. Jen se tradují ústně.“

„Tím spíše je dodržujeme.“

„Proto si je každý může vykládat, jak chce.“

„A u vás ne? Pro nás není zákon vězeňská koule na noze. My spravedlnost nalézáme. Zákon nám neříká, co máme dělat, jen radí. Pokud se soudce nebojí, může zákony našich předků dodržovat, a přesto se dobrat spravedlnosti. Dluhy ať si řeší jiní, já mu však zkusím dokázat bratrovu vraždu. To mi nikdo zakázat nemůže. Protože v jeho případě platí velkým písmem napsáno: QUIO BONO! Víme to sice jen my dva, ale to stačí. Až ho dostanu, k falšování se přizná taky.“

„To jistě. Jenže jak mu chceš ten mord dokázat? Viděl ho tu někdo? Našli jste u oběti jeho stopy? Zahlédl ho někdo později, jak spěchá zpátky do Děčína? Mohl mít na sobě ještě stopy krve. Ten mord byl horší než porážka vepře. A vůbec, opustil Děčín?“

„Buď si jistý, že něco se určitě najde. Na cestách nejsi neviditelný. Nasadím na to všechny lidi, co mám. Případ je v podstatě vyřešený.“

Podíval jsem se na něj, protože jsem ho znal. Neříkal to vůbec spokojeně a myslím, že mi jen chtěl udělat radost. Proto jsem pochybovačně nadhodil: „Opravdu?“

„Tedy, byl by vyřešený, pokud by do sebe všechno zapadalo. Jenže nezapadá. Co s tou useknutou rukou?“ zabručel, ale bylo vidět, že mou otázku pochopil naprosto přesně.

„Řezník ji měl v pořádku a ten děčínský písař taky, dokonce levou rukou psal. Proč ji tedy vrah usekl? Leda by to nějak souviselo s tou hlavou rozmlácenou na kaši. Prostě ztížit nám pátrání. Každý písař má vzdělání a ve škole musel studovat logiku. Možná je to z Johanovy strany jen trik, abychom hledali zbytečně tam, kde nic není.“

„Odpusť, ale právě tohle logiku nemá. I když zavražděnému rozbiješ hlavu na kaši a usekneš ruku, nebo i obě, manželka ho s největší pravděpodobností pozná. Háta svého manžela přece poznala taky.“

Chvíli bylo ticho a pak Oldřich z Chlumu opatrně nadhodil: „Ale poznala ho doopravdy? Rychtář Hertvík u toho sice byl a také potvrdil, že je to řezník Matyáš. Jenže ten s ním v noci nespával, znal ho jen oblečeného. Já bych řekl, že potvrdil jen to, co řekla Háta.“

„Výtečně. Nevěřit, nevěřit a nevěřit! Kdyby však ten zavražděný nebyl řezník Matyáš a Háta nám lhala, co by z toho vyplývalo?“

„Že o všem ví a vrahovi pomáhá. Ten mrtvý nemusel být její manžel, ale někdo jiný. Ideálně její švagr. Matyáš mohl svého děčínského bratra zavraždit, aby se s ním nemusel dělit. Možná i proto, aby ho neprozradil. Na někoho ovšem musel prstem ukázat. A narafičil to tak, abychom si mysleli, že mrtvý je on. Pak by po něm nikdo nepátral. Utekl by s penězi, nejspíše do Lužice. Tam se snadno ztratí. Ona tu ještě chvíli bude a pak zmizí za ním. Tohle mi připadá velice pravděpodobné.“

„Pokud se ovšem nezjistí, že ten Johan je v Děčíně živý.“

„Jistě. Bude-li Johan živý, pak platí ta první varianta a zavražděný je skutečně Matyáš. Pak by ovšem byla Háta nevinná, protože by vypovídala pravdivě.“

„Jak že to říká Aristoteles, kterého tak bezmezně obdivuješ? Tertium non datur. Jiná, třetí možnost neexistuje, že? Háta je buď nevinná, nebo se na zločinu podílí. A ten mrtvý je buď Matyáš, nebo jeho bratr Johan. Kruh se uzavírá.“

„Můj vzácný a ctěný autore, to, že uznávám aristotelskou logiku, ještě neznamená, že mám klapky na očích. Pamatuj si, že by se rozum neměl nikdy znásilňovat poučkami. A vůbec ideologií. Náš středověk je osvícenou dobou, protože my opravdu upřímně věříme, ale to neznamená, že se moudří lidé neptají a nepochybují.“

„A pak skončí na hranici.“

„Tu a tam někdo ano. Ale bez obětí není pokrok. Vezmi si, jak velikou cestu jsme udělali ve vědění za poslední staletí! Kromě jiného i v tom, že Doctor angelicus Tomáš Akvinský obhájil Aristotelovy spisy. I když i jemu hrozila hranice.“

„Děkuji za školení. Jak to souvisí s vraždou řezníka Matyáše?“

„Opakuji, nesmíš mít klapky na očích. Nemusí totiž vždycky platit, že není i další, třetí, čtvrtá nebo dokonce i pátá cesta. Protože šedá je teorie a zelený strom poznání a života. Po jediné cestě kráčí pouze hlupák!“

***

„Tak to ti pěkně děkuju. Ty tedy nejsi zrovna moc vděčný syn,“ opáčil jsem. Ne nakvašeně, ale zvědavě. Znal jsem ho a věděl, že má pro mne nějaké překvapení a užívá si to. Tak trochu jsem ho chápal. Každý člověk samozřejmě považuje svou dobu za nejlepší, a to mu nelze zazlívat. Já bohužel Oldřichovi někdy až příliš okatě vnucoval, jak jsme proti středověku vyspělí a na úrovni. I když mi to zrovna v tuhle chvíli tak nepřipadalo.

Chápu však, že ho musely mé poznámky trochu mrzet, protože pro něj je jeho středověk věkem osvíceným a moderním jazykem řečeno dynamicky se rozvíjejícím. A samozřejmě i spravedlivým. Alespoň v té míře, jakou umožňuje fakt, že všemu vládne panovník, obklopený šlechtou. Jenže takový je řád jeho světa, v němž on poctivě a ze všech sil bojuje za spravedlnost a pořádek. V něm jeho současníci prožívají stejně jako lidé v jiných dobách své strasti, ale také radosti. Kdo ví, jak pohrdavě se za pět set let budou naši potomci dívat na naši zelenou a korektní dobu. Pokud bude vůbec na co se dívat.

„Ty zase nejsi zrovna vděčný autor,“ vrátil mi to s úsměvem. „Měl bys být rád, že koriguji nepřesnosti, kterých by ses mohl při psaní dopustit. Zeptám se na jedinou věc: A co boty?“

Okamžitě se mi vybavila scéna z filmu Tankový prapor, kdy Malý ďábel přistihne na cvičení kapitána Matku, jak spí bez bot ve štábním voze. Maně jsem se podíval dolů, ale já boty měl. Přemýšlel jsem, ale tentokrát nenaskočilo vůbec nic.

Oldřich z Chlumu chvíli čekal a pak rozvážně upozornil: „Ten zavražděný, ať už to byl kdokoliv, boty neměl.“

„A to znamená co?“ Stále jsem nechápal význam tohoto detailu. A proto jsem pokračoval: „Mrtvým se přece boty zouvají, aby se jim usnadnila cesta z tohoto světa. Obutý mezi mrtvé nemůže!“

„Jistě, před pohřbem. V márnici. Ale aby tohle udělal vrah své oběti?“

„Byli bratři.“

„Proč tam ty boty nenechal? A navíc, pokud někdo zamorduje svého bratra, a ještě tak krutě, čerta by se staral o jeho duši. Ne! Ve spojení s tou useknutou rukou mám jistou hypotézu. Je opravdu ještě třetí možnost, kdo ten mrtvý ve skutečnosti je!“

Povzdechl jsem si a přiznal se, že se vzdávám.

„To máš celkem prosté. Pokud někoho zabiješ a chceš ho převléknout do svých šatů, o trochu menší košili na silnějšího chlapa navlékneš. Nohavice taky. Ale co škorně? Malé škorně na velkou nohu nedostaneš. A pokud ano, určitě by si toho někdo všiml. Jeho vlastní mu samozřejmě nechat nemůžeš, a tak ho zuješ a boty odneseš.“

„Jasně, to vysvětluje i tu useknutou ruku,“ nadchl jsem se. V duchu jsem si gratuloval, jak chytrého vyšetřovatele mám. „Něco na ní muselo být divného. Chyběl prst. Nebo tam byla velká zhojená jizva. To už je jedno co, ale hned by se poznalo, že to řezník Matyáš není. I kdyby Háta přísahala na svatý kříž. No a pokud měl Johan levou ruku taky v pořádku, tak kdo to tedy je? Říkal jsi, že v Doksech chybí jen ten řezník. Co v okolních vesnicích?“

„Žádný rychtář zatím nic nehlásil. To však nic neznamená. Čeledín uteče od svého hospodáře, to se stává. Nebo se někdo z rodiny sebere a na nějakou dobu zmizí. Třeba za ženskou na sousední panství. Venkované se úřadů bojí jako čert kříže. Pokud nenajdou mrtvé tělo, mlčí.“

„Takže Matyáš vylákal někoho sem do Doks a zabil ho?“

„Jedna možnost. Mohl to být i náhodný tulák. Matyáš ho dokonce ani nemusel zabíjet. Našel mrtvolu a okamžitě si vymyslel plán, jak zmizet.“

„Ta první možnost se mi líbí víc. Pokud peníze neschovával tady, ale u bratra v Děčíně, musel svůj útěk připravovat. Nemohl čekat na náhodného tuláka.“

„To je pravda, ale nesouhlasím s tím, že peníze schovával u bratra v Děčíně. Bylo by to logické jen tehdy, pokud by ten mrtvý byl on a vrahem Johan. Pokud to však není ani jeden z nich, pak bych soudil, že je ukryl jinde. A komu můžeš dneska věřit? Rodině? Těžko. Sázel bych na milenku.“

„Jenže Háta potvrdila, že ten mrtvý je její manžel. Proč by mu pomáhala, pokud by pak za ním nemohla přijít a ty peníze si neužívala s ním?“

„Samozřejmě jí lhal. Nasliboval kdoví co, je to rozený podvodník. Háta ve skutečnosti neví, kam utekl. Holka hloupá a naivní. Když chce chlap zmizet, zvláště se spoustou peněz, obvykle jde za jinou. Díky její lži získal čas. Kdo ví, kde už teď je.“

„Jenže tu milenku musel někde potkat a někde se s ní setkávat. Milenka na dálku? To snad ne? Aby jí věřil, museli spolu něco prožít a on si musel být jistý, že ho nepodvede. Z Doks asi není, na to by se přišlo. Takže musel za ní jezdívat. Jak často opouštěl Doksy?“

„Nevím. Nezapomeň, že jsme na tuhle hypotézu připadli před chvílí spolu,“ opáčil asertivně. Nemínil si přisvojovat jakékoliv zásluhy. Tohle on nedělal, ani když se radil s panošem Otou a Divišem. Říkával, že je jedno, kdo zločince odhalí. Důležité je, aby byl potrestán.

„Nicméně zjistím to,“ slíbil rychle. „Rozešlu listy všem hejtmanům a městským rychtářům. Jen Háty je mi líto. Tuhle hloupost si odskáče svým hrdlem.“

„To není zrovna romantické zakončení našeho pátrání.“

„Ale spravedlivé. Já vím, že v knížkách pořád hledáš cestičky, jak některé věci zmírnit, a zvláště vůči ženám jsi shovívavý. Ale to nejde. Svět je už takhle dost krutý, proto musí lidé vědět, že se vyplácí být dobrý a nepáchat zločiny. Jak bys chtěl udržet pořádek, pokud by lidé potkávali na ulici někoho, kdo se provinil, ale žil si stejně jako oni, a ještě by se jim smál do obličeje. Promiň, ale do těchhle věcí mi nemluv. Já tady žiju, ne ty!“

„Máš pravdu, jenže já nepíšu soudní protokoly, nýbrž romány. Právě proto, že svět není Rajská zahrada, a to ani v naší době, musím dávat lidem nejen pocit spravedlnosti, ale i víru v lidství. A k tomu odpuštění patří. Copak tohle neučil Ježíš Kristus? Vrah má viset na šibenici, to bezesporu. Ale hloupá ženská, která manželovi z nevědomosti pomáhala a vůbec jí nedošlo, že jde o zločin?“

„Zda jednala z naivity, nebo obratně lže, to musí posoudit náš Pán až tam nahoře, protože každý před něj předstoupí, aby byl souzen. My na zemi tuhle možnost nemáme. Zatraceně, zaslechl jsem kroky. Má Ludmila se vrací. Musíme se rozloučit.“

Podíval se na mě, pak z krku sundal stříbrný řetízek s medailonem, na němž byl jeho rodový erb a nápis „Amicitia plus est quam ipsa vita“. Přátelství je víc než vlastní život. Podal mi ho, ale už jsem si ho nestihl vzít. Otevřely se dveře, mně se zatočila hlava a obestřela mne černočerná tma.

***

Když jsem se probral, seděl jsem v křesle u svého počítače. Byla ještě noc a na obrazovce jsem měl rozepsanou povídku o vraždě řezníka Matyáše. Rychle jsem přelétl, co už jsem napsal. Pak jsem většinu toho smazal a dal se znovu do psaní.

***

Oldřich z Chlumu a panoš Ota stáli u cesty k Myšlínu a prohlíželi si tělo, které leželo pár kroků od hradby keřů. Ten pohled nebyl hezký. Muž měl hlavu rozbitou sekerou na kaši. Krev už zaschla a tvořila velký tmavý škraloup, na který sedaly mouchy. Mrtvý měl uťatou levou ruku a na sobě jen košili a nohavice. Opasek s měšcem, plášť a škorně chyběly.

„Že by ho někdo přepadl a zabil kvůli pár stříbrňákům?“ bručel mrzutě dokský rychtář Hertvík. Problémy neměl rád.

„Proč by ho ale takhle zohavil?“ odmítl to suše Oldřich z Chlumu. „Máš představu, kdo by ten mrtvý mohl být?“

„Řezník Matyáš. Od včerejška nebyl doma. Než jste sem dorazili z Bezdězu, byla tu už jeho manželka Háta. Potvrdila, že to je on.“

„A ty?“

„Já si to myslím taky.“

„Tak ho odneste do márnice. Oto, ty vyslechneš tu vdovu, Diviši, oběhni město a zjisti, kdo ho včera viděl a kde. A já si půjdu promluvit s farářem Hermanem. Měl by o svých ovečkách vědět nejvíce.“

Panoš Ota to svému pánu nevyvracel, i když jeho názor byl, že nejvíce se dozví v šenku. V první řadě od sklepnic, protože těm se v opilosti svěřovali všichni sousedé.

„Není toho moc, co bych o něm věděl,“ začal zkormouceně dokský farář. Byl to už starý bělovlasý muž, který nesl svůj úděl hořce a čekal jen na to, kdy si ho Pán povolá k sobě do lepšího světa, než byl ten pozemský. „Na mše chodil, občas dal nějaký milodar na chudé, a pokud vím, žádné větší hříchy neměl. V poslední době ale hodně bohoslužeb vynechal, protože nebyl ve městě. Navštívil totiž cisterciáky na Hradišti, premonstrátky v Doksanech a také bratry kanovníky v Mělníku. Prý jim chtěl přenechat za spásu duše svůj dům. Chvályhodný záměr, i když si myslím, že naše farnost by ho užila mnohem lépe, protože jsme chudí.“

„Viděl jsi ho včera?“

„Ale jistě. Modlil se tu, to už bylo za soumraku. Klečel před oltářem, ještě když jsem se vracel na faru. Pak už nevím.“

Oldřich z Chlumu sice panoše Otu vychovával, aby byl dobrý rytíř a příliš nehřešil, ale také se od něj něco naučil. V první řadě to, že není radno podceňovat šenky. Ten v Doksech stál přímo proti kostelu. Zašel tam, ale nikdo z hostů ani šenkýř Baltazar mu nepomohli. Všichni se zapřísahali, že viděli řezníka Matyáše do kostela jít, ale ven rozhodně nevyšel.

A tak se do kostela vrátil. Byl dřevěný, protože Doksy byly založeny před několika lety a na zděný nebyl zatím čas ani peníze. Ani zařízení nebylo nijak skvostné, vnitřek se podobal spíše chudé poutnické kapli. Malá dvířka do sakristie vedle oltáře postřehl hned. I když byla určena jen pro duchovní, ministranty a kostelníka, nepochyboval, že Matyáš vyšel tudy. To znamenalo, že nechtěl, aby ho někdo zahlédl. V tom případě měl rozhodně něco nekalého v úmyslu. Téměř to vypadalo, jako by chtěl utéct, ale v lese ho někdo přepadl a zabil. Možná tam měl s někým tajnou schůzku. Se ženou těžko, ta by ho rozhodně nezabila tak surově.

Na rynku potkal Diviše. Ten hlásil, že nezjistil nic, co by jim pomohlo. Snad jen to, že se řezník podle sousedů hádal se svou ženou. Vyčítala mu, že utratil její věno a on prý na ni zase křičel, že je běhna, a dokonce ji prý asi bil. Ale zabít ho nemohla, protože byla až do noci u své sousedky a čekala na svého muže.

„Co víš o tom, že chtěl Matyáš darovat svůj dům církvi?“ udeřil Oldřich z Chlumu na Hertvíka. Seděl na rychtě u stolu a ve džbánku před ním byl dobrý ječný ležák.

„Darovat? Co je to za nesmysl?“ podivil se rychtář. „Není to dlouho, co jsem mu pro lipského purkrabího vystavoval listinu, že na domě nevázne žádný dluh a zapisoval jsem mu ho za půjčku sedmdesát kop denárů.“

„To jsou velké peníze,“ přikývl Oldřich z Chlumu. „Má ten dům vůbec takovou cenu?“

„Patří k němu ještě zahrada, tak snad ano. Je nový, nedávno ho teprve dostavěl.“

„Odkud on vůbec je?“

„Přišel z Děčína a Hátu si přivedl s sebou. Je jeho druhá, byl vdovec. Za její věno ten dům postavil.“

„Ona se zástavou souhlasila?“ Když Hertvík mlčel, dodal Oldřich z Chlumu káravě: „Ale to by měla!“

„Matyáš mi přísahal, že o tom ví.“

Když se však později panoš Ota Háty zeptal, kategoricky to popřela. Byla to mladá, bledá a bezvýrazná žena s ulekaným pohledem. Chovala se však vstřícně a chtěla ho jako návštěvu uctít. Nebyla však zřejmě moc šikovná, a když mu do pohárku nalévala ze džbánku pivo, netrefila se a polila mu nohavice.

Oldřich z Chlumu poslal Diviše k cisterciákům na Hradiště a Pokratu do Mělníka. Vrátili se pozdě v noci. Zato však s překvapivým sdělením. Řezník Matyáš si peníze půjčil na obou místech a předložil tam listiny stejného znění jako ta, kterou mu rychtář Hertvík vystavil pro lipského purkrabího. Na obou byly pečeti města Doksy.

„Nesmysl! To je podvrh!“ rozčiloval se rychtář, když si ho Oldřich z Chlumu předvolal na Bezděz. Samozřejmě mu věřil, protože ho znal celá léta. Dlouze o celé věci diskutovali, až si rychtář vzpomněl, že Matyášův bratr je písařem v Děčíně a ten by takovou listinu sepsat dokázal. A co se týká pečeti, asi před třemi týdny byl v noci ve městě, kam ho zavolali kvůli údajné výtržnosti. Ale nikoho už nechytil. Zato ve své jizbě našel otevřené okno. Mohl ho zapomenout zavřít, ale někdo ho také mohl vypáčit. A zdálo se mu, že se někdo přehraboval v truhlici, kam ukládal městské listiny a pečetidlo. Ale protože se nic neztratilo, hodil to za hlavu. Oldřich z Chlumu nechal ještě tu noc prohledat dům řezníka Matyáše, ale žádné peníze se nenašly. V jeho truhlici, kam si ukládal hotovost, kterou potřeboval, když kupoval od venkovanů dobytek na porážku, nebyl jediný stříbrňák. A protože je nikdo ukrást nemohl, bylo jasné, že si peníze odnesl Matyáš, protože útěk z Doks plánoval. Jenže kdo o tom věděl a kdo ho mohl zabít?

Hned následující den přivedl Diviš z Děčína v poutech písaře Johana. V slzách se přiznal, že listiny pro bratra sepsal, ale prý netušil, že chce něco ukrást. Matyáš mu tvrdil, že jde o žert. Takové hloupé výmluvě samozřejmě Oldřich z Chlumu nevěřil a varoval ho, že pošle pro kata, aby ho vyslechl právem útrpným. Teprve pak Johan doznal, že mu bratr za každou listinu zaplatil kopu denárů. Těch listin mu prý napsal pět. Víc opravdu neví. A ten den, kdy bratr zemřel, Děčín neopustil. Na to měl hned několik svědků.

„Tak, a co teď?“ zeptal se Oldřich z Chlumu panoše Oty, když osaměli a celý případ probírali. Tentokrát samozřejmě nad číší medoviny.

„Pochybuji, že by se Matyáš, když celkem obratně ukradl kdoví kolik peněz, nechal takhle hloupě na cestě zabít,“ konstatoval panoš Ota.

„Taky se mi to nezdá. Jenže Háta jeho tělo poznala. A Hertvík to potvrdil. Takže je to on.“

„Tak proč ta useknutá ruka a rozbitá hlava?“

„Až budeme vědět tohle, budeme znát vraha,“ souhlasil Oldřich z Chlumu.

„Musí nás však trápit ještě jedna otázka, můj pane. Kde ty ukradené peníze jsou? Někam je musel přece schovat, protože utratit je nemohl. Za tak krátkou dobu by to nedokázala snad ani naše vznešená královna.“

„Ale no tak, Oto,“ zahrozil mu Oldřich z Chlumu káravě prstem. Hned ale zvážněl a pokračoval: „Je tu jedna možnost. Háta mu v těch zločinech pomáhá a ten mrtvý není Matyáš. To není spekulace, ale hypotéza. Jde o ty chybějící škorně!“

Panoš Ota pochopil okamžitě. Pokud Matyáš někoho zabil, své šaty by mu obléknout dokázal. Ale pokud měl ten mrtvý velké nohy, své škorně by na ně nedostal. Jeho mu nechat nemohl, podle nich by každý poznal, že to není on. A tak je musel odnést.

„Je-li to tak, Háta by měla vědět, kde se skrývá. Pomáhala by mu jedině za podmínky, že za ním zmizí hned, jen co se to tady uklidní,“ uvažoval nahlas panoš Ota. „Myslím, že bych si s ní měl ještě jednou promluvit. Přiznám se totiž, že mi pořád něco nesedí. Proč se neustále hádali?“

„Souhlasím. Ale Oto, ve vší počestnosti! A já se zatím pokusím zjistit, kdo je ten mrtvý.“

Paní Háta se už chystala na lože. Přijala ho sice, ale byla vylekaná. Zahalila se do pláště a ten si pořád držela těsně u těla. Panoš Ota měl svou hypotézu a tu si chtěl ověřit. Vytáhl z kapsy jablko a nabídl jí ho. Řekla, že ráda. Jenže jí ho nepodal, ale hodil. Byli sotva loket od sebe a hodil ho lehce obloukem. Nechytla ho. Rukou ho minula o značný kus a spadlo na podlahu.

„Omlouvám se,“ řekl, vytáhl druhé a podal jí ho. To ze země sebral, otřel a zakousl se do něj. „Milá Háto, ty špatně vidíš. Proto jsi mne polila pivem, okraj pohárku plaval, jako by byl v mlze. Že je to tak?“

Vyděšeně se na něj podívala a pak přikývla.

„Proč to tajíš?“

„Nikdo přece nebude rozhlašovat, že je skoro mrzák,“ opáčila rozpačitě po kratinkém váhání. „Prosím, nikomu to neříkej.“

„Neřeknu, pokud mi odpovíš ještě na jednu otázku. Je ale intimní. Nerozčiluj se však prosím. Možná si tím zachráníš život.“

„Nic jsem neprovedla.“

„No právě! Háto, proč na tebe manžel křičel, že jsi čubka? Ty přece milence nemáš?“

Zrudla, chvíli váhala, ale pak sklopila pohled k zemi a špitla: „Protože mám při milování zavřené oči. Víš, mně se to hnusí. Jenže rodiče mě chtěli mít z domu a on byl ochotný si mě vzít. Mí rodiče jsou bohatí, ale nikdy mě neměli rádi. Jen mé bratry.“

„On však zámožný nebyl?“

„To ne. Ovšem jeho bratr je písař na děčínském hradě a cosi pro mého otce udělal. Co, to netuším. Proto se svatbou souhlasil.“

„Měl jen jednoho bratra?“

„Ještě má sestru. S tou se stýkal často.“

„Kde?“

***

Table of Contents

13. století

Vlastimil Vondruška – Vražda řezníka Matyáše

Naďa Horáková – Host do domu, Bůh do domu

Jaroslava Černá – Zavraždili anděla!