Křivý pluh

Vyšlo také v tištěné verzi

Itamar Vieira Junior

Křivý pluh – e-kniha

Copyright © Paseka, 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Přeložila Lada Weissová

Obra publicada com o apoio da Fundação Biblioteca Nacional do Ministério da Cultura do Brasil e do Instituto Guimarães Rosa do Ministério das Relações Exteriores do Brasil.

Vydáno s podporou Nadace Národní knihovny Ministerstva kultury Brazílie a Institutu Guimarães Rosa Ministerstva zahraničních věcí Brazílie.

TORTO ARADO

Copyright © 2018, Itamar Vieira Junior e LeYa S.A.

Translation © Lada Weissová, 2025

Epilogue © Lada Weissová, 2025

ISBN tištěné verze 978-80-7637-518-5

ISBN e-knihy 978-80-7637-668-7 (1. zveřejnění, 2026) (epub)

ISBN e-knihy 978-80-7637-669-4 (1. zveřejnění, 2026) (mobi)

ISBN e-knihy 978-80-7637-670-0 (1. zveřejnění, 2026) (ePDF)

Mému otci

Země, obilí, chléb, stůl, rodina (země) – všechno se děje v koloběhu, jak ve svých kázáních říkal otec – láska, práce, čas.

Raduan Nassar

Ostrý nůž

1

Když jsem z kufru s oblečením vytáhla ten nůž, zavázaný v uzlíku z kusu starého špinavého hadru se spoustou tmavých skvrn, bylo mi sedm a pár měsíců. Mojí sestře Belonísii, která stála vedle mě, bylo o rok míň. Chvíli předtím jsme si venku na dvoře hrály s panenkami z kukuřičných klasů sklizených před týdnem. Navlékaly jsme na ně žloutnoucí šustí, jako by to byly šaty. Představovaly jsme si, že to jsou naše děti, dcery Bibiany a Belonísie. A když jsme si pak všimly, že naše babička vyšla na zahradu a vzdaluje se od domu, vyměnily jsme si pohledy na znamení, že vzduch je čistý a nastala ta správná chvíle, kdy můžeme zjistit, co babička Donana skrývá v koženém kufru mezi obnošeným oblečením páchnoucím po žluklém tuku. Donana si uvědomovala, že jsme vyrostly, když jsme za ní začaly chodit do pokojíku a vyptávaly se jí na to, co jsme někde zaslechly nebo o čem jsme chtěly vědět víc, jako třeba o věcech v jejím kufru. Rodiče nás za to každou chvíli kárali. Ale babičce stačil jediný přísný pohled, abychom se roztřásly a zrudly, jako bychom stály příliš blízko ohně.

A proto jsem se tehdy, když jsem uviděla, že babička odchází přes zahradu pryč, okamžitě ohlédla na Belonísiu. Neotálela jsem a rozhodnutá prohrabat Donaniny věci jsem se po špičkách vydala do babiččina pokoje s tím, že konečně prozkoumáme odřený kožený kufr s fleky, pokrytý vrstvou prachu. Kufr ležel schovaný pod postelí, co jsme byly na světě. Pro jistotu jsem ještě zaskočila k zadním vrátkům a ujistila se, že babi Donana se dál šourá k lesu, který obklopoval zahradu i políčko a kurníky se starými bidly. V té době jsme si už zvykly, že babička mluví sama se sebou a často přitom říká divné věci, třeba aby se někdo, koho jsme neviděly, držel dál od tety Carmelity, kterou ani jedna z nás neznala. Jindy zase ten přízrak ze svých vzpomínek prosila, ať nechá na pokoji její holčičky. Mumlala řadu nesouvislých vět. Oslovovala neviditelné bytosti, asi duchy, nebo mluvila o lidech, možná o vzdálených příbuzných a kmotrech, o kterých jsme nikdy neslyšely. Zvykly jsme si, že Donana si takhle mumlá v domě, na dvoře, na cestě k plantážím i na zahradě, jako by si povídala se slepicemi nebo se suchými stromy. Pokukovaly jsme s Belonísií po sobě, smály se do dlaní a snažily se k ní připlížit co nejblíž. Předstíraly jsme, že si s něčím hrajeme, jenom abychom slyšely, co říká, a naše panenky, zvířata nebo kytky se pak po Donaniných vážně pronášených slovech pitvořily. Opakovaly jsme při tom, co v kuchyni šeptala matka otci: „Dneska je to zase horší, mluví pro sebe čím dál víc.“ Otec odmítal připustit, že by se u babičky projevovaly příznaky demence, a tvrdil, že jeho matka mluví sama se sebou celý život, že vždycky takhle odříkávala modlitby nebo zaklínadla.

Toho dne jsme mezi kdákáním slepic a zpěvem ptáků poslouchaly, jak se Donanin hlas vzdaluje směrem k lesu. Jako by její modlitby a věty, jež nám často nedávaly žádný smysl, odnášel do dálky i náš zrychlující se dech, protože jsme si uvědomovaly, že se dopouštíme něčeho zakázaného. Belonísia se sehnula a vytáhla kufr zpod postele. Kůže z pekariho, která zakrývala hrbolatou podlahu z udusané hlíny, se pod jejím tělem prohnula. Já jsem kufr otevřela a obě jsme do něho dychtivě nahlédly. Přehrabovala jsem se starým vybledlým oblečením, mezi nímž bylo i pár výrazně barevných kousků, které zazářily ve vyprahlém denním světle, co jsem nikdy nedokázala přesně popsat. Mezi zběžně poskládaným prádlem upoutal naši pozornost předmět v ušmudlaném hadru, zabalený tak pečlivě, jako by tam babička skrývala nějaký cenný šperk. Rozvázala jsem uzel, ale stále jsem se soustředila na Donanin hlas vpovzdálí. Všimla jsem si, jak se Belonísii nad naším objevem rozzářily oči. Nůž se leskl, jako by ho někdo právě ukoval z toho nejčistšího kovu. Nebyl ani malý, ani velký a hned mi padl do ruky, ale sestra mě poprosila, ať jí ho dám taky potěžkat. Chtěla jsem ho nejdřív pořádně prozkoumat, než jí ho podám. Když jsem k němu přičichla, nepáchl žlukle jako ostatní babiččiny věci, nebyly na něm skvrny ani škrábance. Zatoužila jsem propátrat celé jeho tajemství, využít příležitost a odhalit, k čemu předmět v mé dlani sloužil. Moje i sestřina tvář se v něm odrážely jako v zrcadle. Belonísia se mi pokusila nůž sebrat, ale ucouvla jsem. „Chci si ho taky podržet, Bibiano.“ „Počkej,“ řekla jsem a s neodolatelnou touhou zjistit, jak chutná, jsem si strčila kovovou čepel do pusy, vzápětí ale nůž prudce vyletěl ven. Celá zkoprnělá jsem se podívala na Belonísiu, která právě zdvihala nůž k puse. Ke kovové pachuti, která mi zůstala na patře, se přidala pachuť teplé krve, vytékající koutkem pootevřených úst na bradu, odkud ukapávala na zem. Do vybledlého flekatého hadru, do kterého byl nůž zabalen, se pomalu vpíjela další krev.

Belonísia si taky vytáhla nůž z pusy a současně zvedla druhou ruku k bradě, jako by do ní chtěla něco chytit. Rty se jí zbarvily rudě, a já nevěděla, jestli ji rozrušila pachuť stříbřitého kovu, nebo jestli se taky řízla a krvácí. Usilovně jsem se snažila polykat, sestra si zase rychle utírala pusu rukou a do přivřených očí se jí draly slzy, jak se snažila potlačit bolest. Zaslechla jsem babiččiny šouravé kroky a vzápětí hlas, který volal Bibiano a pak Zezé, Domingas, Belonísie. „Bibiano, to nevidíš, že se pálí batáty?“ Do pachu připáleného jídla se mi ale mísil pach kovu a krve, která se vsakovala do mého i Belonísiina oblečení.

Než Donana rozhrnula závěs oddělující její ložničku od kuchyně, podařilo se mi zvednout nůž ze země a nějak ho zabalit do krví nasáklé látky, zasunout kožený kufr zpátky pod postel jsem už ale nestihla. Uviděla jsem babiččin zachmuřený výraz a pak její těžká ruka padla na mou i Belonísiinu hlavu. Slyšela jsem, jak se Donana ptá, co tam vyvádíme a proč není kufr na svém místě a odkud se vzala ta krev. „Mluvte,“ poručila a pohrozila, že jinak nám vytrhne jazyk, aniž tušila, že jedna z nás ho má v ruce.

2

Rodiče se vrátili z plantáže a našli nás s hlavami nad škopkem plným vody a babičku, jak zmateně křičí: „Přišla o jazyk, uřízla si jazyk.“ Opakovala to tolikrát, že si Zeka Širák a Salustiana Nicolau museli zpočátku myslet, že se jejich dvě dcery zmrzačily při nějakém záhadném rituálu, jehož smysl jim i při zapojení veškeré fantazie unikal. Ve škopku byla rudá kaluž a obě jsme plakaly. Čím víc jsme se s pláčem objímaly a pokoušely se jedna druhou odprosit, tím bylo obtížnější zjistit, která z nás o jazyk přišla, se kterou musí jet do nemocnice vzdálené mnoho mil od statku v Černé vodě. Do nemocnice nás musel odvézt černovodský šafář zelenobílým terénním Fordem Rural. V ruralu, jak jsme autu říkali, jezdili jen majitelé statku, když přijeli na návštěvu, a šafář Sutério ho někdy využíval, když potřeboval zajet do města nebo na vzdálenější plantáže, kam se mu nechtělo jet na koni.

Matka se na cestu vybavila prostěradly a ručníky a pokoušela se krvácení zastavit. Netrpělivě popoháněla otce, který třesoucíma se rukama trhal byliny na záhoncích u domu, a z jejího neobvykle vysokého hlasu a vyděšeného pohledu čišelo zoufalství. Byliny měly posloužit cestou do nemocnice, spolu s modlitbami a zaříkáváním. Belonísia měla zarudlé oči od usedavého pláče a já ty svoje už ani necítila, matka se nás bezradně ptala, co se stalo, s čím jsme si to hrály, ale naší odpovědí bylo jen táhlé, těžko srozumitelné sténání. Otec jazyk zabalil do jedné ze svých několika málo košil. A mě navzdory tomu všemu jímal strach, že uříznutý jazyk na otcových kolenou sám začne vyprávět, co jsme udělaly. Poví na nás, že jsme byly zvědavé a drzé, že jsme porušily zákaz, že jsme se chovaly bezohledně a neuctivě k Donaně a k jejím věcem. A navíc jsme nezodpovědně strkaly nůž do pusy, i když víme, že nože umí podříznout lovnou zvěř, domácí zvířata nebo zabít člověka.

Otec obalil pahýlek jazyka listy, které před odjezdem nasbíral. Dívala jsem se z okna vozu, jak se kolem Donany batolí naši sourozenci, jak paní Tonha bere babičku za paži a vede ji zpátky do domu. Později, po letech si ten den budu vyčítat, budu si vyčítat, že jsme tam zmatenou vzlykající babičku nechali stát s pocitem, že se už nedokáže o nikoho postarat. Cestou do nemocnice se matka tiše modlila a my v jejím hlase cítily strach, a mozolnaté ruce, které jindy tak hřály, teď měla strachy ledové, jako by je právě vytáhla z kádě plné vody, co zůstala stát přes noc venku.

V nemocnici jsme čekali dlouho, než přijdeme na řadu. Rodiče se krčili v koutku vedle nás. Viděla jsem, že otec má na sobě kalhoty od hlíny, protože na převlékání nebyl čas. Matka měla na hlavě uvázaný barevný šátek. Stejný, jaký nosila pod kloboukem, který ji při práci na plantáži chránil před sluncem. Utírala nám krev z tváře cáry zatuchlého oblečení, ale nedokázala jsem určit, komu patřilo. Otec ještě pořád držel jazyk zabalený v košili. Listy schoval do kapes u kalhot, nejspíš se v cizím prostředí styděl, že si na něho budou ukazovat jako na čaroděje a mastičkáře. Poprvé v životě jsem se ocitla na místě, kde bylo víc bělochů než černochů. A kde si nás lidé prohlíželi se zvědavým odstupem.

Když nás doktor vzal do ordinace a otec mu ukázal jazyk, který ležel na jeho dlani jako zvadlá květina, všimla jsem si, jak doktor odmítavě zavrtěl hlavou. A vzdychl, když jsme téměř současně otevřely ústa. Bude tady muset zůstat. Bude mít problém s mluvením a polykáním. Reimplantace není možná. Dneska vím, že se tomu tak říká, ale tehdy jsme já, otec ani matka neměli tušení, co to všechno znamená. Belonísia se na mě ani jednou nepodívala, pořád jsme ale držely při sobě.

Zašili nám rány a obě si nás tam nechali další dva dny. Odcházely jsme s hromadou antibiotik a analgetik. Měly jsme se vrátit za dva týdny na vytažení stehů. A jíst jen kašovitou stravu, mingau z manioku nebo batátové pyré. V následujících týdnech přestala matka chodit na pole, aby o nás mohla pořád pečovat. Jen jedna dcera bude mít problém mluvit a polykat. Mlčení se však od té události stalo nejvýraznějším rysem nás obou.

Nikdy předtím jsme nebyly za hranicemi statku. Ještě nikdy jsme neviděly širokou silnici s řadami aut mířících v obou směrech do těch nejvzdálenějších míst země. Tak to popisoval Sutério. Cestou tam jsme byly vyděšené z pachu zaschlé krve i z otcových a matčiných tichých modliteb. Zato Sutério se smál a říkal, že děti jsou jako slepá koťata, chvíli neposedí a pořád vymýšlejí věci, ze kterých se pak rodičům může hlava rozskočit. Taky má děti, takže ví, o čem mluví. Na zpáteční cestě jsme byly rozbolavěné jedna víc než druhá a stejně tak vyčerpané, i když jsme měly odlišná zranění. Jedna měla uříznutý jazyk, druhá ho měla zmrzačený hlubokou řeznou ranou, ale nehrozilo jí, že o něj přijde.

Nikdy předtím jsme nejely ve statkářově Fordu Rural ani v žádném jiném autě. Svět mimo Černou vodu byl tak jiný! Jiné bylo město s domy nalepenými těsně u sebe. A s dlážděnými ulicemi. U nás byla na cestách i doma na podlaze jenom hlína. Jílovitá hlína, kterou jsme krmily naše panenky z šustí a z níž vyrůstalo i to, co jsme jedli my sami. Do země jsme zakopávali placentu a pupeční šňůru novorozence. Do ní jsme pohřbívali ostatky našich předků. A jednou do ní zahrabou každého z nás. Bez rozdílu. Tohle všechno jsme dokázaly sledovat až cestou zpátky, kdy jsme každá seděla u jednoho okénka a mezi námi matka, ponořená do myšlenek z toho pozdvižení, co jsme vyvolaly.

Když jsme přijeli domů, byla tam jen paní Tonha s našimi malými sourozenci Zezém a Domingas. Matka nás držela za ruce a otec se hned na prahu ptal po Donaně. Paní Tonha odpověděla, že zhruba před dvěma hodinami odešla někam k řece. Rodiče zajímalo, jestli šla sama. Ano. A nesla nějaký uzlík.

3

Salu mi jednou řekla, že jsem její prvorozená dcera, nejstarší ze čtyř dětí, co se narodily živé a zdravé, a dalších čtyř, které porod nepřežily. Belonísia přišla na svět brzy po mně, ačkoliv mě matka ještě kojila a věřilo se, že kojící žena nemůže otěhotnět. Mezi mnou a sestrou se žádné mrtvé děti nenarodily. Zezé přišel na svět dva roky nato, po dvou mrtvě narozených sourozencích. Poslední se narodila Domingas. Před ní další dvě děti, které nepřežily. Při porodu pomáhala matce Donana, naše babička. Byla to naše babička i porodní bába. Obě oslovení jasně vypovídala o jejím místě v našich životech. Když jsme opustili Salustianino lůno – živí, mrtvě narození i ti, kteří zemřeli později – jako první se nás dotkly Donaniny drobné ruce. Vytvářely vůbec první prostor mimo Salustianino tělo, kde jsme se ocitli. Misky Donaniných dlaní, které jsem mnohokrát viděla plné hlíny, vyloupané kukuřice a fazolí. Malé ruce s ostříhanými nehty, jak se na porodní bábu sluší a patří, říkala paní Tonha. Drobné ruce, které dokázaly vniknout do ženského lůna a šikovně otočit vzpříčené nebo špatně položené dítě, i to, které se do nevhodné polohy dostalo až během porodu. Ženám ze statku pomáhala rodit děti skoro až do smrti.

Když jsme se narodili, naši rodiče už žili a pracovali na statku v Černé vodě. Donanu k nám otec přivedl pár týdnů před mým narozením. Celé dětství jsem poslouchala babiččiny stížnosti, že od nás je to daleko na statek, kde předtím žila a po kterém se jí zjevně stýskalo, i když to odmítala přiznat. Netrvala na tom, že se chce vrátit, chápala, že její místo je po synově boku, ale stejně si ustavičně stěžovala. Když otec přijel pro Donanu na statek v Caxangá, kde prožila skoro celý život a kde se i on sám narodil, bydlela už ve starém domku sama. Všechny její děti postupně odešly za prací. Nejdřív otec a po něm Donanina dcera Carmelita, která zmizela neznámo kam hned potom, co její matka potřetí ovdověla. Ale Donana vskrytu duše dceři přála, že si šla svou vlastní cestou.

Tou dobou byl už statek Caxangá s nadmíru úrodnými ovocnými sady rozprodaný mezi více majitelů. Noví ambiciózní vlastníci pozemků se začali zbavovat těch, co na půdě do té doby žili. Posílali pryč všechny, kteří tu nebyli dost dlouho. Noví oprávnění vlastníci se na statku objevili zničehonic, často doprovázení skupinkou ozbrojenců, a mávali dokumenty pochybného původu. Říkali, že koupili kousek Caxangá. Některé nároky správci potvrdili, jiné ne. Otec se ještě párkrát zašel z Černé vody podívat na statek, kde se narodil. Vyprávěla nám o tom Salustiana, když už jsme byly trochu větší. Donanu nevyhnali, protože už byla stará a taky si na její přítomnost tak nějak zvykli. Navíc se mezi lidmi povídalo, že je šamanka a že má moc, a taky že opakovaně ovdověla a má těžký život, nebo že jí zešílel syn a na týdny odešel do lesa a žil tam s jaguárem.

S Belonísií jsme si byly věkově nejblíž, a snad proto jsme se i nejvíc hádaly. Byly jsme jako dvojčata. Spolu jsme běhaly po dvorku, spolu jsme sbíraly kytky a jíl, spolu jsme dolovaly kameny různých tvarů, abychom si postavily vlastní pec, a sbíraly klacky, ze kterých jsme vyrobily náš kuchyňský přístřešek a nástroje, s nimiž jsme si hrály na polní práce a opakovaly postupy zděděné po rodičích a předcích. Hádaly jsme se, co kde zasadíme, co budeme vařit. Hádaly jsme se o boty vyrobené ze širokých zelených listů, co jsme si nanosily domů z okolního lesa. Nasedaly jsme obkročmo na dřevěné hole a hrály si na jezdce na koních, z dřevěných odřezků jsme si sestavovaly vlastní nábytek. Když náš spor přerostl v hlasitou hádku nebo i rvačku, došla matce trpělivost a zasáhla, dostaly jsme domácí vězení, dokud se nezačneme chovat slušně. Slibovaly jsme, že už se nebudeme prát, a skutečně jsme si pak spolu hrály na zahradě nebo na dvorku, dokud nevypukly další strkanice, ve kterých občas došlo i na škrábance a tahání za vlasy.

Po ztrátě jazyka jsme se první měsíce natolik semknuly, že to zahnalo dřívější dětské hádky a spory. Doma zpočátku panovala smutná nálada. Sousedi a kmotři přicházeli na návštěvu a přáli brzké uzdravení. Sousedky se střídaly v hlídání menších dětí, zatímco matka vařila kukuřičnou kaši nebo hustou výživnou polévku, aby se nám dobře hojila jizva, nebo pyré z yamů, batátů či manioku. Otec odcházel na pole za svítání. Ale než vzal nářadí a vyrazil, pohladil nás po hlavě a šeptal modlitby ke svatým. Když jsme si zase začaly hrát, zapomněly jsme na dřívější spory, protože teď bylo potřeba, aby jedna mluvila za druhou. Aby jedna půjčila druhé svůj hlas. Odteď jsme se musely zdokonalovat v tom, jak se vcítit jedna do druhé. Umět přesně číst z očí a gest druhé sestry. Stát se jednou bytostí. Ta, která promluví za tu druhou, musí jen pohledem přečíst řeč těla té, která oněměla. Ta, která oněměla, zase musí předat, co chce, jak výraznými gesty, tak nepatrným posunkem.

Abychom se takto sladily a fungovalo to, musely jít veškeré spory stranou. Trávily jsme čas tím, že jsme se učily číst řeč svých těl. Zpočátku to bylo těžké, velice těžké. Abychom se pochopily, bylo třeba opakovat slova, dotýkat se předmětů, ukazovat na věci kolem sebe. Po letech se gesta stala součástí našich výrazů natolik, že jedna s druhou téměř splynula, aniž by však ztratila sama sebe. Občas jsme se kvůli něčemu urazily, ale protože bylo třeba sdělit přání jedné z nás nebo jí předat informaci, kterou má říct, na každou příčinu sporu jsme zase rychle zapomněly.

Tak jsem se stala součástí Belonísie, stejně jako ona mě. Přitom jsme rostly, učily se pracovat na poli, poslouchaly modlitby svých rodičů, staraly se o mladší sourozence. Roky plynuly a my se cítily skoro jako siamská dvojčata s jedním jazykem, který pomáhá tvořit zvuky a vyjadřuje, kým chceme být.

4

Když se Donana vrátila domů, měla úplně urousaný lem sukně. Prohlásila, že šla k řece zbavit se toho zla. Pochopila jsem, že „zlo“ je nůž se slonovinovou rukojetí, a měla jsem pocit, že mě pouhá vzpomínka na něj oslňuje. Určitě byl v „uzlíku“, o kterém mluvila paní Tonha. Babička vypadala zničeně, celá bledá, víčka měla těžká a opuchlá. Přistoupila k nám a stejnou rukou, kterou nám předtím dala pohlavek, nás pohladila. Její mozolnatou ruku jsem cítila na tváři ještě dlouho poté, co se beze slova odebrala do svého pokoje. Nevyšla z něho až do příštího rána.

Otec zašel do místnosti vyhrazené pro svaté a zapálil tam svíčku. Matka nás vzala do své ložnice a požádala nás, ať si vlezeme do postele a jsme zticha. Odhrnula závěs, který místnost odděloval od společného pokoje, aby na nás viděla. Jako by se bála, že zase něco provedeme. Řekla, že půjde vyprat ranec zakrváceného prádla, které vzala na cestu do nemocnice. Slyšela jsem, jak jí paní Tonha navrhuje, ať jí prádlo dá, že jí ho vypere. Matka byla vyšší než otec, měla velké ruce a statnou postavu. Na své okolí působila důstojně, sousedé ji proto obdivovali a měli rádi. Ten den se však zdálo, že ji aura opustila a svěšená ramena vypovídala o nesmírné únavě.

Ucítila jsem, jak mě Belonísia chytla za ruku a pevně ji stiskla. Protože jsme nemohly mluvit, instinktivně jsme se učily, že co nesdělíme slovy, můžeme vyjádřit gesty. Ruku v ruce jsme první den i usnuly.

Z toho, co se stalo, se Donana už nikdy úplně nevzpamatovala. Už skoro nevycházela na dvůr ani na zahradu. Sedávala na kraji postele a přerovnávala tam a zpátky obsah starého koženého kufru. Brala jednotlivé předměty, kusy oděvů, prázdný flakón od voňavky, zrcátko, starý kartáč na vlasy, misál, nějaké papíry, asi dokumenty. Stýskala si, že nemá žádné portréty svých dětí. Naše přítomnost jí už nevadila ani při tak intimní činnosti, jakou bylo přerovnávání osobních věcí. Snažila se nějak zaplnit čas. Už dávno přestala chodit na plantáž a hrabala se jen v záhoncích na zahradě. Teď ale nechávala bez povšimnutí i jednu z posledních radostí na sklonku svého života. Ztratila zájem o rostliny, kterým se dřív věnovala a z jejichž kořenů vyráběla sirupy pro sousedy i členy rodiny. Těch několik činností, kterým se dříve věnovala jen Donana, teď převzala matka. Ale i tak se pořád snažila probudit v tchyni o něco zájem, volala na ni, ať se zajde podívat, jak se daří té které rostlině, jestli už kvete mombín nebo jestli v tom zeleném chaosu neuvidí nějaké škůdce, kteří by zahradu ohrozili. Babička se však jen netečně rozhlédla kolem, něco zamumlala a vrátila se do pokoje, kde znovu začala přerovnávat věci ve starém kufru, jako by každou chvíli čekala pozvání, aby se vrátila na statek, kde se narodila, na to jediné místo, které ji ještě zajímalo.

V následujících měsících, kdy jsme se uzdravovaly a jedna se učila vyjadřovat přání té druhé, a ta zase dávat svá přání srozumitelně najevo, vytrhla Donanu ze vzpomínek a každodenního přerovnávání kufru jedna událost: Belonísia našla na cestě k plantážím psa se zlomenou tlapkou. Poskakoval po třech a zadní nohu se zlomenou kostí tahal bezvládně za sebou, ocas se mu komíhal sem a tam jako palmová ratolest. Zraněné zvíře dokázalo prolomit všeobecné mlčení. Najednou se stávalo, že Donana někoho z nás zavolala, aby nám pověděla, co nového se pes naučil. Na nějakou dobu zapomněla na kufr a trávila víc času u okna pozorováním Čertíka, jak psa pojmenovala, a zdálo se, že je to jediný společník, o kterého ještě stojí.

Brzy nato ale poprosila mě a Belonísiu, ať spíme s ní v jejím pokojíku, aby tam nebyla sama. Vyhověly jsme jí. Donana nám vyprávěla nekonečné příběhy. Ale usínala uprostřed vyprávění. Občas jsem usnula dřív než ona, protože jsem věděla, že příběh stejně nebude mít rozuzlení. Slyšela jsem, jak ještě před úsvitem vstává a otevírá dveře do ztichlé zahrady, aby si povídala s Čertíkem. Skoro šeptala, ale něco jsem občas zaslechla. Donana nás nikdy neuhodila, kromě toho dne, kdy jsme porušily pravidlo, které považovala za svaté, kdy jsme vnikly do její minulosti a přivolaly zpátky něco, co si nechtěla připomínat. Nechtěla, aby se naše nevinné ruce dotýkaly toho, co způsobilo její trápení, ale zároveň se nechtěla úplně zbavit vzpomínek, protože ji držely při životě. Dávaly smysl dnům, které jí zbývaly, dosvědčovaly, že se nikdy nevzdala, i když jí život stavěl do cesty těžké zkoušky.

Jednou ráno mě babička vzbudila a říkala mi Carmelito, vysvětlovala mi, že nemusím nikam odcházet, ona že už všechno zařídí. Tehdy mi bylo dvanáct a Belonísii necelých jedenáct let. V dalších dnech Donana nazývala Carmelitou i Belonísiu. Sestra se smála, že je Donana popleta. Vyměňovaly jsme si kradmé pohledy a měly z babiččiných zmatených řečí legraci. Donana si někdy myslela, že se Čertík proměnil v jaguára, a prosila nás, ať si na něj dáváme pozor. Nabádala nás, ať s ní jdeme do lesa hledat otce, který prý spí pod kmenem kurbarylu vedle mocného jaguára, v něhož se proměnil náš psík. Věděly jsme, že otec pracuje na plantáži jako každý den, a babiččina slova nám nedávala žádný smysl. Přesto nás matka prosila, ať babičku doprovodíme a dáme na ni pozor, aby se jí nic nestalo nebo aby se v lese neztratila. „Nenechte babičku sejít dolů k řece. Dejte pozor na hady. Nesmějte se jí.“ Chodily jsme s Donanou, a protože byl už prosinec a dozrávalo ovoce, cestou jsme je sbíraly. Občas jsme na Donanu zapomněly, ale když se nám ztratila, stačilo chvíli potichu počkat, a hned se z hloubi lesa ozvalo volání, ať prý Carmelita a chlapci hledají Zeku, a my se rozběhly za hlasem.

Otec se večer vrátil domů a všichni jsme babičce ukazovali, že má syna přímo před sebou, jenže ona se bránila, že tenhle člověk není Zeka Širák, jenom má jeho klobouk.

Jednoho únorového odpoledne nás vedro zmohlo tak, že jsme vůbec nezpozorovaly, kdy se Donana vydala ven. Když si matka zašla z pole do domu pro sklenici vody, všimla si, že tam babička není. Požádala mě, ať běžím a najdu ji. Sháněla jsem se po Belonísii, že půjdeme spolu, ale nikde jsem ji neviděla. Seběhla jsem po cestě, kudy babička spolu s „chlapci“ obvykle chodila hledat otce. Cestou rostla velká palma burití a zem byla pokryta jejími plody. Zvedla jsem lem šatů a jako do košíku nasbírala tolik oříšků, kolik jsem dokázala unést, než se zase rozběhnu za Donanou, která bude určitě tam kde vždycky. Člověka by skoro nenapadlo, že tuhé plody měděné barvy mají uvnitř šťavnatou dužinu, která z nich vytéká na těla žen, co je chodí prodávat na trh do města. Díky prodeji oříšků jsme pak mohli nakoupit to nejnutnější i v době, kdy pole sužovalo sucho nebo rozvodněná řeka. Došla jsem k Utinze v místech, kde byl mezi mokřady brod, kudy se dalo projít k plantážím, a našla Donanu ležet u břehu, horní polovinu těla měla ve vodě, jako nějaké žíznivé zvíře. Bílé vlasy se rozprostíraly po hladině a leskly se, protože slunce se v nich odráželo jako v zrcadle. Že je to babička, jsem poznala podle obnošených šatů, starých tak, že je klidně mohla mít na sobě už tenkrát, když k nám přijela s otcem na korbě náklaďáku, který si cestou stopli. Ta podívaná mě tak vyděsila, že jsem pustila sukni a nasbírané plody se rozkutálely až k vodě. Zatřásla jsem babičkou – třeba se ještě probudí –, otočila ji a snažila se její drobné křehké tělo vytáhnout na břeh, ale neměla jsem sílu dostat ji z vody.

Rozběhla jsem se domů pro pomoc, ale z toho, co jsem viděla, jsem skoro nemohla popadnout dech. U stejného kmene burití, kde jsem předtím sbírala oříšky, jsem uviděla dřepět Belonísiu. Sbírala plody, které jsem cestou k řece už nepobrala, a hned si všimla mého vyděšeného výrazu. Jedna z nás teď musí říct ostatním, co se stalo.

5

Kufru, jehož každodenním přerovnáváním strávila Donana poslední měsíce života, se nikdo ani nedotkl. Tolikrát jsme sledovaly, jak babička v nekonečném rituálu vytahuje a zase skládá kousky oblečení a různé předměty, že jsme je znaly už nazpaměť. Matka navrhla, že bychom celý kufr mohli věnovat někomu, kdo sem přijde za prací a bude potřebovat nějaké oblečení. Jenže otec si netroufl vzdát se věcí, které patřily Donaně, a matka se k tématu víckrát nevrátila. Nikdo už se nezmínil ani o noži se slonovinovou rukojetí, nevěděli jsme, kde skončil ani proč byl zahalen takovým tajemstvím. Už jsme se od Donany nestihli dozvědět, proč měl čepel zabalenou do látky se skvrnami od krve, ani proč tak krásný předmět s perleťově bílou rukojetí, o níž otec díky svým znalostem z cest tvrdil, že je ze slonoviny, nikdo neprodal, i když jsme žili v takové bídě.

Otec držel dlouho smutek. Obřadní slavnosti, které se u nás pod jeho vedením konávaly, byly na čas přerušeny. Dál se však věnoval lidem, které nějaké trápení tížilo tak moc, že přišli prosit o povzbuzení, modlitbu nebo lektvar z kořene, který vyléčí jejich neduhy. V našich podmínkách nebylo ve zvyku oblékat se do černého, a tak bylo na Zekovi Širákovi znát, že drží smutek, jen z toho, jak se choval; míval tehdy uplakané oči a byl zamlklý. Jen na pole chodil pořád stejně jako vždycky.

Několik týdnů po pohřbu jsem zahlédla, že matka stojí ve dveřích a najednou je celá bledá, protože něco uviděla na cestě. Stoupla jsem si na práh vedle ní. Belonísia a Domingas běhaly po dvorku s psíkem Čertíkem, který jako by zapomněl, že kulhá, když jsme si s ním hráli. Zaslechla jsem, jak matka zabědovala. Belonísia, Domingas i Čertík se také zarazili a podívali se na silnici, protože je vylekal řev, který odtamtud doléhal až k nám. Nějaký muž vedl ženu svázanou provazem a další žena dvojici doprovázela. Byli ještě daleko, ale už se dalo rozpoznat, kolik úsilí je každý krok na prašné cestě stojí. Svázaná žena pokřikovala ty nejstrašnější a nejděsivější kletby, jaké jsem kdy slyšela.

„Není to Crispiniana? Nebo Crispina?“ ptala se matka a měla na mysli dvojčata od kmotra Saturnina, našeho souseda v Černé vodě. Kmotr za sebou vlekl jednu z dcer svázanou provazem a její šílené nesrozumitelné výkřiky jako by vyplnily veškerý prostor mezi nebem a zemí. Druhá dcera, Crispina nebo Crispiniana, šla za nimi a otci pomáhala, přidržovala sestru, která ji ohrožovala prudkými pohyby, rozzuřená, že ji svázali jako dobytek, s jednou smyčkou pevně utaženou kolem paží a druhou kolem zápěstí. Šla bosá a bez šátku, který obvykle nosila, vlasy zježené do všech stran.

Salustiana se sháněla po Zezém. „Je s otcem na poli,“ odpověděla Domingas. „Tak půjdeš ty,“ rozhodla matka, „řekni Belonísii, ať jde s tebou, a přiveďte otce. Vyřiďte mu, že přišel kmotr Saturnino s dcerami a že ho tu potřebujeme.“ Tiskla jsem se k matčinu pevnému tělu a dívala se za sestrami, které zamířily směrem k plantážím. Matka byla zpocená, jako by ji smáčela ranní rosa. Spatřily jsme ženiny zarudlé oči, zkřivený obličej a spoustu zpěněných slin, které jí tekly z úst. Ta scéna ve mně vyvolávala zároveň zvědavost i strach. Když kmotr s dcerami přišel blíž, zeptala se matka, co se stalo a která je ta svázaná. Kmotr vypadal unaveně, vyčerpalo ho, jak dceru vlekl od Santa Antônia až k Utinze, ale uctivě smekl klobouk a odpověděl: „Crispina.“

„Takže jste ji našli?“ zaslechla jsem matčin třesoucí se hlas.

„Schovávala se na městském hřbitově, přespávala tam,“ řekl Saturnino a vešel na dvůr.

Saturnino s ostatními potomky včetně Crispiniany hledali Crispinu už celý týden. Rodinu přijali na statku před mnoha lety. Saturnino, Damián a můj otec byli vůbec první, kteří přišli do Černé vody hledat práci. Crispina a Crispiniana zde byla jediná dvojčata a první, která jsem kdy potkala. Pohled na dvě skoro dospělé identické mladé ženy působil až tajemně. Nebylo běžné, aby měl někdo doma zrcadlo. Svoji tvář jsme si mohly prohlížet jedině v Donanině střepu, zatímco každý den pořád dokola skládala a přerovnávala věci z kufru. Ale skutečné zrcadlo, ve kterém bychom se viděly celé, skýtala jen říční hladina, tmavá rezavá voda, kde jsme se viděly černé ve stejně černém zrcadle, snad stvořeném k tomu, abychom objevily samy sebe. Nesmím ještě opomenout lesklé zrcadlo nože se slonovinovou rukojetí, ve kterém jsme zahlédly naše tváře chvilku před tím, než jeho ostrá čepel skoncovala s jedním jazykem i se zvuky, které by býval mohl tvořit. Crispina a Crispiniana často chodily spolu, jako kopie jedna druhé. Jako trojrozměrné zrcadlo, které má hloubku, šířku i výšku, a nemá olámané okraje jako to Donanino, ani je neomezuje písčitý či lesnatý břeh, který lemoval náš odraz v říční hladině.

Skupinka došla až ke dveřím a Crispina se skácela na zem. Byla špinavá, odporně páchla potem, močí a tlejícími květinami. Všimla jsem si zděšení v matčiných očích. Nebylo to poprvé, podruhé, dokonce ani potřetí, co k nám přivedli někoho pomateného. A jistě to nebude naposledy, co u nás doma takového člověka hospitalizujeme, jak se říkalo, když přijali na léčení člověka, který se zbláznil. To nebývali návštěvníci ani hosté, nikdo je nezval. Bývali úplně mimo, nepoznávali vlastní příbuzné, nevěděli ani, čí jsou. Posedlo je zlo, které je dokázalo proměnit v úplně cizí lidi. Jejich rodiny vkládaly naděje do schopností Zeky Širáka, léčitele jarê, jehož životní poslání bylo vracet tělesné i duševní zdraví těm, kteří to potřebovali. Už jako malé děti jsme se museli naučit žít s touhle magickou stránkou našeho otce. Byl otec jako každý jiný, ale zároveň jako otec pečoval o lidi, kteří trpěli úzkostí nebo nějakou nemocí, o ty, kteří potřebovali léky, co jim nenabídnou v nemocnici. Navíc oplýval moudrostí, která se lékaři nedostává, a lékař tu stejně ani žádný nebyl. Byla jsem hrdá na to, jakou úctu lidé otci projevovali, a současně jsem trpěla tím, že se mám dělit o domov s nijak ohleduplnými hosty a jejich hlasitými pomatenými projevy bolesti, že mám žít v atmosféře prosycené pachem vosku a vonných olejů, plné barevných lahviček s přírodními léčivy, společně s dobrými i špatnými, skromnými i protivnými lidmi, kteří se na týdny usídlili v našem malém domě. Nejvíc tím trpěla matka, protože musela zůstávat doma, hlídala čas, kdy se mají podávat léky, uklidňovala příbuzné, kteří se ubytovali spolu s nemocným, což bylo podmínkou „hospitalizace“, aby tak mohli pomáhat s péčí o pomatené příbuzné.

Vážně to narušovalo náš křehký životní řád, což se podepisovalo na všech, včetně nás dětí. V noci nás strašily stíny v domě osvětleném svícny a svíčkami. Nechtěly jsme spát samy a držely jsme se při sobě, připravené bránit se před děsy, které občas přinesla noc, kdy se ozývaly chraplavé výkřiky, a nám se zdálo, že se země trochu chvěje, a věřily jsme, že to způsobují zlé síly pokoušející nemocné.

Pohled na Crispinu na zemi u našich nohou, s ohnivě zarudlýma očima, slinami vytékající z bledých rtů a rozcuchanými vlasy se zbytky uschlého listí a květů, z nichž některé si ještě uchovaly původní barvy a snad i vůně, i to, jak odporně páchla, v nás znovu vyvolal skličující pocit zmaru, jaký jsme cítily tenkrát, kdy jsme z kufru vyndaly nůž a s touhou okusit zakázanou krásu kouzelného lesku ho strčily do pusy, ještě nesvázané zákazy, které nařizovala víra našich rodičů a sousedů, ani jsme nechápaly, že z nás cizí moc dělá jen pracovní síly uvězněné na statku. Skoro jako by se z babiččina zrcátka, schovaného pod postelí v kufru pod vysokou vrstvou prachu, ulomil další kousek, v němž jsme se i na dálku mohly částečně vidět. Crispina si zřejmě všimla, že nedávám pozor, a chytla mě za nohu tak silně, že mě strhla k zemi, a ani matka mému pádu nestihla zabránit a já se dala do pláče, částečně i kvůli tomu, co jsme teprve nedávno prožily.

Saturninovi došla trpělivost a vrazil dceři facku, jen to mlasklo, ale dívka vůbec nezareagovala, zato Crispiniana, která tomu všemu přihlížela, si přitiskla dlaň na tvář, jako by otcova ruka dopadla na ni.

Zapálil svíčku a všichni, co stáli poblíž, soustředěně pozorovali její plamen; když bude hořet, může dočasně pominutá Crispina zůstat, pokud plamínek neodolá energii, která se teď vznášela ve vzduchu, a zhasne, bude to znamenat, že pro dívku není lék.