Maratonská zeď

Vyšlo také v tištěné verzi

Objednat můžete na
www.knihazlin.cz

www.albatrosmedia.cz

Jiří Homola

Maratonská zeď – e-kniha

Copyright © Albatros Media a. s., 2026

Všechna práva vyhrazena.

Žádná část této publikace nesmí být rozšiřována

bez písemného souhlasu majitelů práv.

Chcete, aby příběh této skvělé knihy pokračoval i potom, co ji dočtete? Tak ji pusťte dál do světa! Vše potřebné se dozvíte na www.restorio.cz.

Albatros Media podporuje udržitelný rozvoj, který vrací použitým věcem smysl. On-line antikvariát Restorio vaše knihy odkoupí a zaplatí vám ihned – nečekáte, až se prodají. Získané peníze si můžete nechat, nebo si vyberete charitu, kterou jimi podpoříte. V tom případě navýší Restorio částku o 20 %.

„Ani nejlepší běžec neuteče před vlastním svědomím.“

Lech Przeczek

PROLOG

Ten šum před startem…

Těla se nervózně pohupují v rytmu zrychleného dechu, lokty si kolem sebe bezděčně dělají prostor, chodidla testují povrch trati. Tisíce různých obličejů. Oči pokradmu těkají kolem sebe, odhadují soupeře, jiné jsou zavřené, zahleděné pouze do soustředěné mysli v očekávání příštích několika hodin. Mozek však pracuje na plné obrátky, v duchu si probíhá dvaačtyřicetikilometrovou trať.

Jedni pochybují. Udělal jsem dost? Vydržím až do konce? Nejsem už starý na takovou vzdálenost? Druzí si jako mantru opakují naplánovaný čas. Mnozí se naposledy protahují, zahřívají svaly, doplňují tekutiny. Všichni čekají na výstřel.

Diváci se snaží neztratit z dohledu své blízké. Jsou tiší, nechtějí rušit běžce v posvátné chvilce, než zazní rána ze startovní pistole. Jen šum neomylně signalizuje, že se kýžený okamžik blíží. Tlukot srdce odpočítává poslední vteřiny. Pohledy, které se našly mezi změtí cizích hlav, si mlčky sdělují věci jindy nesdělitelné.

Startér mačká spoušť.

Masa se dává do pohybu. Elita vybíhá na trať závratným tempem, zatímco ostatní se pokorně sunou vpřed, až se jejich časoměrný čip protne se startovní čárou. Chůze se za tónů Smetanovy Vltavy mění v běh, nohy ukrajují metr po metru. Začíná boj s dlouhými kilometry, které je třeba nechat za sebou. Ani jeden z nich nebude darovaný. Nyní je úročen poctivý trénink a trestán ten nedostatečný. Svět běžců se mění ve vakuum, do jehož ticha proniká pouze pravidelný pleskot chodidel narážejících na silnici.

Ten šum před startem… je pryč.

Číslice přičítající čas tančí po světelné tabuli. Z řeky proudících těl vylétají plastové lahve, tuby od energetických gelů, slupky od banánů či kusy oblečení, které dosud chránilo svaly před chladem. Brzy se smísí pach potu s vůní vazelíny zabraňující odřeninám, o něco později přijdou první známky únavy, bolest, křeče, vyčerpání. Dostaví se však i euforie. Endorfiny vyloučí pocit štěstí do krevního oběhu, aby zdánlivě zkrátily trať. Vzniklá směs v těle běžců je může posunout k cíli, zrychlit, zbrzdit nebo úplně zastavit. Všechno je možné, chléb se láme od samého začátku.

Posvátné ticho střídá povyk a potlesk povzbuzujících davů.

Borci jsou na trati.

Neděle 10. května

1

Krvavá skvrna na funkčním triku prozrazovala, že se musel zranit. Proč ale upadl? Snažil se rozpomenout na příčinu ztráty rovnováhy, ale nedokázal si vybavit nic konkrétního. To bodnutí si ale pamatoval. Cítil ho tak jasně, že ho následná bolest ani nepřekvapila. Hrot musel zasáhnout sval, stehnem projela ostrá křeč, která ale kupodivu rychle odezněla. Nohy ještě chvíli automaticky pokračovaly v běhu, pak se ale s tělem začalo dít něco neobvyklého. Nejdřív ho napadlo, že se jedná o anafylaktický šok. Možná vosa? U občerstvovací stanice jich byla spousta. Nikdy neměl po bodnutí hmyzem podobné reakce, ale není nakonec všechno jednou poprvé?

Pak přišel pád. Po pár strnulých krocích se nekontrolovatelně zřítil k zemi. Ošklivý pád. Nedokázal ho korigovat. Svaly přestaly plnit svou funkci, ztuhly a dolní končetiny byly rázem jako ze dřeva. Proto to zranění, proto ta šířící se skvrna, která mezitím prosákla i skrz startovní číslo. Vzepřel se na rukou. Tolik si přál, aby to byl pot, co mu po pramínkách stéká přes hrudník až k podbřišku, ale jeho rozum mu bránil sám sebe obelhávat. Už mu ovšem neprozradil, že tržná rána nad klíční kostí způsobená nárazem na ostrý obrubník není ani zdaleka příčinou jeho kritického stavu. Tou byla až náhlá neschopnost nadechnout se. Plíce vypověděly službu, dýchací svaly postupně přestávaly fungovat. Cítil, jak mu krev ve spáncích zběsile pulzuje, chvílemi měl dokonce dojem, že ji slyší. Tupé rány, tamtamy bušící na poplach. Vytušil blížící se konec. Nechtěl zemřít s tváří obrácenou k zemi a pokusil se otočit na záda. Jeho snažení však bylo bezvýsledné, tělo se z neznámých důvodů proměnilo ve ztuhlou hmotu neschopnou ovládání. Každý kdysi běžný pohyb najednou představoval nadlidskou námahu, jíž nebyl schopen. Někdo z hloučku shromážděných pochopil jeho záměr, poklekl a opatrně ho otočil. Laskavý hlas k němu promlouval cizím jazykem, kterému nerozuměl. Zoufale se snažil rozpomenout na několik frází, které se před odjezdem do Čech narychlo naučil. „Pivo prosím,“ byla jedna z mála vět, které znal, v daný okamžik mu však přišla směšná. Snad ale přece jen…

„Prosím…“ zašeptal.

Ze všech stran k němu nyní doléhalo podivné huhlání, v němž už nedokázal rozeznat jednotlivá slova. Jako by kolem jeho hlavy tekl potok, jako by už i mozek ztrácel schopnost vykonávat svou obvyklou funkci. Napadlo ho, že buňky zřejmě nemají dostatek kyslíku, a ještě jednou se z posledních sil pokusil nadechnout. Marně. Cítil, jak ho pomalu opouští vědomí. Čím mlhavější se ale zdálo být všechno kolem, tím jasněji teď vnímal přítomnost svého otce. Co na tom, že už byl pět let po smrti… Chtěl ho chytit za ruku, ale ztěžklé prsty narazily jen na nehostinný asfalt.

V dálce se ozvalo houkání sanitky. Chvilka naděje. Přece ještě dokáže rozlišit známé zvuky a hlavně… pomoc je na blízku! Na krátký okamžik se mu vrátily všechny smysly. Kdyby se necítil tak vyčerpaný, možná by dokonce mohl i vstát. Během těch pár vteřin, kdy se jeho umdlévající mysl nadechla k novému životu, zároveň nahlédl do očí kruté realitě. Dieter Schröder si uvědomil, že umírá. Přesto se do poslední chvíle pokoušel smlouvat.

„Bitte… bitte, ich will nicht sterben!“

2

Rychle spláchl. Nedokázal však zavřít oči, a tak byl nucen sledovat, jak obsah jeho žaludku mizí v odpadu. Záchodová mísa, o niž se lokty opíral, mu přišla nezvykle chladná. Možná ale bylo spíš jeho tělo rozpálené. Bolela ho bránice. Už je to let, co naposledy zvracel. Vždycky se snažil téhle krajně nepříjemné činnosti všemožně vyhnout, teď ale dávivý reflex přemohl jeho vůli a zařídil se po svém. Všiml si, že se mu na krku pořád ještě houpe medaile. Kov v pravidelných intervalech narážel do bílého porcelánu. Sundal si ji a vztekle odhodil za sebe. Kratičký záchvěv emoce ale zase rychle odezněl. Těžce vstal, odbelhal se do obýváku a svalil se do křesla. Chvilku si užíval pocit ochlazení, než horké tělo ohřálo kožený potah. Přesto ještě zůstal několik minut nehybně sedět. Snažil se soustředit na to, co udělal. Po pár marných pokusech vybavit si spáchaný čin však mozek rezignoval. Zul si běžecké boty. Několik minut se pokoušel rozmasírovat bolest v chodidlech. Ani to se mu nedařilo. Obrátil se tedy k domácímu baru vedle televize. Vstal, nalil si po okraj plnou sklenici koňaku a ze zvyku ji zdvihl k nosu, aby nasál vůni drahého alkoholu. Nato sklenku několika rychlými doušky vyprázdnil. Uvnitř ho zalilo osvobozující teplo. Tahle horkost byla příjemná. Svlékl se, načež celou proceduru zopakoval. Teprve potom se vrátil do koupelny a pustil na sebe sprchu. Musel se očistit… kůži i duši. Studená voda mu na chvíli udělala dobře. Jen na chvíli. Pak se rozplakal.

3

Telefon na stole se roztancoval. Pronikavý zvuk připomínal školní zvonek. Policista neochotně zvedl hlavu od posledního čísla běžeckého časopisu RUN a sáhl po vibrujícím mobilu.

„Kapitán Lenz.“

„Hadrava.“ Podplukovníkův hlas zněl rozmrzele.

„Výjezd?“

„Jak jste to poznal?“

„Jsem policajt.“

„Volali přímo mně,“ ignoroval Hadrava Lenzův chabý pokus o vtip. „Zřejmě si myslí, že jsem jedinej, koho neschvátila chřipka.“

Lenz vzal do ruky tužku a z poznámkového bloku vytrhl papír. „Tak spusťte.“

Na druhé straně bylo chvíli ticho, jako by Hadrava hovor přerušil, pak se ale podplukovníkův hlas ozval znovu. „Chtěl jste dnes běžet, že?“

Kapitán zvedl oči v sloup a podíval se na hodinky. Krátce po poledni. „Obávám se, že start už jsem zmeškal.“

Hadrava nasadil soucitný tón. „Já vím, mrzí vás to, ale co se dá dělat, ta zatracená viróza…“

„Nevynechal jsem jedenáct let.“

„To je pech. Kdo měl dneska sloužit?“

„Knedlik,“ odpověděl Lenz. „Skolilo ho to v noci, poslal mi esemesku.“ Na vteřinu si představil svého kolegu Kolínského, jak trůní celou noc na záchodě. Musel se pousmát. Napadlo ho, jestli je pod téměř dvoumetrákovým tělem mísa vůbec vidět. Podplukovníkův hlas mu však nedal příležitost popustit uzdu fantazii.

„Chápu, musí to bejt k vzteku. Poctivě na to trénujete a pak…“ Další pauza. „No, nakonec se přece jen zúčastníte.“

„Prosím?“

„I když jen služebně,“ dodal podplukovník.

Lenz zpozorněl. Přestával svému nadřízenému rozumět. Problesklo mu hlavou, že si z něho střílí, ale Hadrava nebyl ten typ, co si tropí blázny ze svých podřízených, zvlášť když musí trčet v práci o víkendu. Nervózně si poposedl. „Služebně?“ zopakoval nejistě.

„Přesně tak.“

„Někdo ukradl banány na občerstvovačce?“ Cítil, že i tento vtip je laciný, jeho nadřízený ho přesto odměnil pobaveným zařehtáním. O to chladnější však byl Hadravův hlas, když se uklidnil.

„Máme tam mrtvolu.“

„Kde tam?“

„Mezi závodníky.“

„Běžec?“

„Už to tak vypadá. Je to naproti Novotného lávce, takže se pěkně projedete.“

„Proč si to nevezmou kluci z Bartolomějský, tohle přece není náš rajón?“

„Vyžádali si jmenovitě vás,“ vysvětloval podplukovník, „vaše běžecká pověst vás zřejmě předchází.“

Tužka v Lenzově ruce, dosud bezděčně čmárající po vytrženém papíře, se na moment zastavila, aby se záhy znovu dala do pohybu. Tentokrát se však zdály být její tahy cílené. „A je to vůbec pro nás?“ namítl ještě kapitán.

„Jak to myslíte?“

„Venku je vedro, vlastně bych se divil, kdyby na trati někdo nezkolaboval.“

„To jistě, ale tenhle prý blábolil něco o žihadle, nebo co…“

„Takže pachatele už máte.“

„Pachatele?“

„Nad občerstvovacími stanicemi se to hemží mraky vos. Zřejmě půjde o anafylaktický šok po bodnutí.“

„Nechte si ty předčasné závěry,“ odtušil Hadrava suše. „Bůhví, co toho chlapa bodlo.“

„Ale říkal jste přece, že on sám –“

„Navíc je to Němec, tak to musíme prověřit, ať se nám… ať se vám to líbí, nebo ne!“

„Němec?“

„Možná Rakušan, Švýcar, co já vím? Prostě mluvil německy, zbytek už si zjistíte.“

„Ale já se tam dostanu nejdřív za půl hodiny. Půlka Prahy je zavřená, budu to muset vzít spodem na Jižní spojku a přes Barranďák.“

„Ten chlap už je tuhej, kapitáne, nikam vám neuteče.“ Nato podplukovník zavěsil.

Lenz cítil nepříjemný pocit pod bránicí. Při představě davů v pražských ulicích, jimiž se bude muset prodírat, aby ohledal místo činu s mrtvým cizincem pobodaným hmyzem, se mu sevřel žaludek. K tomu to vedro! Raději by snad ležel doma se střevní chřipkou jako většina jeho kolegů. Na něj byly ale všechny nemoci krátké, jak s oblibou připomínal. Kdo denně běhá, nemarodí. Teď mu byla jeho zocelená imunita spíš na obtíž. Navíc ho štvalo, že se kolem něho bude prohánět jeden závodník za druhým, mezi nimiž on poprvé po jedenácti letech chybí. Na papírku před ním se mezitím objevila namalovaná postava se startovním číslem na hrudi. Sundal nohy z otevřeného šuplete, zastrčil telefon do kapsy a dvěma loky vyprázdnil sklenici s neochucenou minerálkou. Bylo načase vyrazit.

4

Znalost trati Volkswagen Maratonu Praha, kterého se kapitán Petr Lenz pravidelně účastnil, se ukázala být velkou výhodou. Jelikož dobře věděl, kterými ulicemi závod probíhá, dokázal si představit, kde asi budou uzavírky. Ačkoliv byl sám Kladeňák, mapu Prahy nosil za téměř patnáct let služby u tamní policie v hlavě. Když si navíc na střechu své škodovky umístil magnetický majáček, urazil naplánovanou cestu mnohem rychleji, než předpokládal. Zaparkoval vůz na náměstí Kinských a vydal se pěšky Petřínskou ulicí k Janáčkovu nábřeží. Odbočil vlevo k mostu Legií, přešel řeku a pokračoval po Smetanově nábřeží směrem ke Karlovu mostu. Byl přesvědčen, že k místu činu dorazí za slabých dvacet minut. Podél trati ale bylo mnohem víc diváků, než očekával. Nevzpomínal si, že by on sám jako běžec někdy zažil tak početné obecenstvo. Byla ovšem otázka, je-li schopen v této fázi závodu ještě vnímat okolí. Pohyboval se totiž někde mezi jednatřicátým a dvaatřicátým kilometrem trati, tedy v místech, kde je mnoho závodníků už v takovém stádiu únavy, že je pro ně obtížné sledovat dění kolem sebe.

Hlasitě povzbuzovaná skupinka běžců, která ho minula pár metrů od Novotného lávky, v něm vzbudila závist. „Zatracená chřipka,“ zamumlal si pro sebe a dál si razil cestu skandujícím davem. Teplota vzduchu byla nezvykle vysoká. Dostal chuť na pivo. Musel se ovládnout, aby svou cestu za zločinem nepřerušil krátkou přestávkou v některé z blízkých hospod. Malému stánku přímo u trati určenému pro vyprahlé obecenstvo už ale neodolal. Ačkoliv nebyl příznivcem konzumace piva z plastových kelímků, protlačil se rovnou k pípě. Ne že by měl právo z pozice vyšetřovatele předbíhat ve frontě, ovšem léta praxe ho naučila odhadnout, na koho udělá předložený průkaz dojem. Upocený muž jen přikývl a podal mu kelímek s přetékající pěnou. Když Lenz dorazil na místo činu, cítil se příjemně osvěžený a povzbuzený do práce.

Místo, kde muž zkolaboval, bylo ohraničeno policejními páskami. Několik metrů od silnice, po níž neustále proudili další a další závodníci, pořadatelé postavili provizorní stan, kam uložili tělo. Reklamy na stěnách působily nevkusně, ale v dané situaci to bylo asi nejlepší řešení, jak před zvědavci ukrýt mrtvolu. Lenz se pozdravil s několika známými z technického oddělení a vstoupil dovnitř. Horko v uzavřeném prostoru ho udeřilo do tváře, do nosu pak směsice pachů potu a krve. Instinktivně udělal krok zpět ke vchodu. Ten však mezitím zastoupil mladý strážník, který byl zřejmě pověřen, aby k místu činu neproklouzla ani myš. Cesta zpět byla odříznuta.

Soudní lékař klečel vedle své brašny a snažil se vyrovnat s nedostatkem světla. „Nedá se sem přinést nějaká lampa?“ zavrčel, aniž odhlédl od těla.

„Vy se nepotíte?“ zeptal se Lenz.

Tentokrát už doktor hlavu zvedl. „Prosím?“

„Zdroj světla ještě zvýší teplotu tady uvnitř. Ale jestli je to nezbytné, tak –“

„Ne, ne,“ přerušil ho, „zvládnu to i takhle. Stejně bude rozhodující, co ukáže pitva. Posvítím si na něj u nás.“

Lenz si jen letmo prohlédl muže na zemi před sebou. Ačkoliv byl u policie patnáct let, pohled na mrtvé tělo špatně snášel. Žasl nad některými otrlými kolegy, kteří nad mrtvolou trávili dlouhé minuty a ještě při tom dokázali vtipkovat. Sám se spokojil s krátkým ohledáním a spoléhal na precizní práci odborníků, jejíž výsledky si přečetl v pitevní zprávě.

„Co ta krev?“ kývl hlavou k tmavým skvrnám na mužově triku.

Doktor zavrtěl hlavou. „Jen povrchová rána. Asi si ji způsobil při pádu, stejně jako zlomeninu klíční kosti.“

„Ale leží na zádech.“

„Zřejmě se z posledních sil otočil, aby…“ Lékař se zarazil, očividně nechtěl spekulovat.

„Aby mohl komunikovat s těmi, co se nad ním skláněli?“ navrhl Lenz.

„Možná.“

„Nebo ho otočil někdo jiný.“

„Nebo tak.“

Kapitán si odlepil košili od zpoceného těla. „A vy?“

„Co já?“

„Máte nějakou představu, co se vlastně stalo?“

„Myslíte na první dobrou?“

Lenz přikývl.

„Otrava.“

„Otrava?“

Soudní lékař pootočil tělo a ukázal na zarudlý flek na levé noze mrtvého muže. „Na stehně jsem našel vpich.“

„Takže to není od hmyzu?“

Doktor vstal a podrbal se na pleši. „Spíš od injekce. Řekl bych, že mu někdo píchl do svalu nějakou látku, která ho následně paralyzovala.“

„Co to bylo?“

„Ale no tak, kapitáne…“

„Ani na první dobrou?“ pokusil se Lenz smlouvat. Soudní lékař nasadil svůj pověstný škodolibý výraz, kterým mu dával najevo, ať si trhne nohou. Lenz si otřel pot z čela. V rozpáleném stanu už nebylo k vydržení. Příjemný pocit z vypitého piva byl ten tam, zbylo po něm jen sucho v ústech a chuť na další půllitr. „Trpěl?“ zeptal se ještě.

Doktor se znovu zadíval na tělo ležící u jeho nohou. „Zřejmě ne.“ Navzdory záporné odpovědi přikývl. „Podle svědků vypadal spokojeně.“

„Spokojeně?“ To Lenze překvapilo. Měl za sebou téměř dvě desítky maratonů, ale i v dobách své nejlepší kondice se během závodu nikdy spokojeně netvářil. Vzpomněl si na utrápený výraz Emila Zátopka na fotkách, které měl jako kluk přišpendlené nad postelí. Úsměv se k běhu na dlouhou trať prostě nehodil. „Vážně?“

„Tvářil se prý téměř blaženě,“ přikývl doktor.

„To ale u umírajících nebývá zrovna běžné, že?“

„Možná nějaká droga.“

„Nemohl si něco píchnout sám?“

Lékař jeho otázku ignoroval. „Zpočátku prý bojoval, pak se ale uklidnil, a nakonec to vypadalo, že spí.“

„A mluvil německy,“ vmísil se do hovoru policista strážící u vchodu do stanu.

„A rozuměl mu někdo?“ ohlédl se na něho Lenz.

Policista přikývl. „Nějaký student. Naši kluci už sbírají výpovědi, odpoledne to budete mít na stole.“

Kapitán uznale pokývl hlavou, pak se ohlédl zpět na soudního lékaře. „A my, doktore?“

Holohlavý muž se na něho tázavě podíval.

„Nezasloužíme si trochu kyslíku?“

Doktor si zapálil cigaretu a zhluboka natáhl nikotin do plic, kde ho nechal několik vteřin působit. Následně kouř velmi pomalu zase vypustil ven. Teprve pak podržel krabičku před Lenzem, který však výmluvným pohledem odmítl. Doktor jen pokrčil rameny a zastrčil cigarety zpět do kapsy.

„Zapomněl jsem, že jste jeden z nich,“ kývl hlavou směrem k trati, na níž se právě jeden z běžců zastavil, aby si rozmasíroval lýtko. „Asi křeč,“ prohodil.

Lenz soucitně pozoroval zadýchaného muže snažícího se vyhnat bolest z nohy. „Maratonská zeď.“

„Zeď?“ nechápal lékař.

Kapitán přikývl a ukázal na kilometrovník na sloupu u silnice. „Dvaatřicátý kilometr. Statisticky se nejčastěji zvedá někde tady. Kdo se dostane za tuhle metu, měl by už závod dokončit.“

„Takže tady se láme chleba?“

„Vlastně je to individuální. Každého to může potkat jinde, na Zátopka přišla v Helsinkách až kolem třicátého pátého.“

„Přesto vyhrál…“

„Přes každou zeď se dá přelézt,“ přitakal Lenz.

Doktor pozoroval závodníka, kterému se mezitím podařilo opět rozeběhnout. Postarší běžec sice pokulhával, ale očividně neměl v úmyslu závod vzdát. Povzbuzován soucitným potleskem se vydal směrem ke Křižovnickému náměstí.

„Zdá se, že přelezl.“

Lenz se ohlédl ke stanu, z něhož právě vynášeli přikryté tělo. „Tenhle ne.“

5

Skutečnost, že se kapitánu Lenzovi podařilo přemluvit soudního lékaře Jana Nováka, aby se s ním ještě jednou zastavil u stánku s pivem, a dokonce se nechal pozvat na krušovickou desítku, by mohla vstoupit do dějin pražské kriminálky. Doktor Novák byl totiž známý jako odtažitý suchar neurčitého věku, který byl pro své kolegy asi tak zajímavý, jako jeho jméno. Občasných večírků se neúčastnil, s nikým se zbytečně nevybavoval a po práci si šel po svých, aniž by kdokoliv tušil, kam vlastně jde. Říkalo se o něm, že nemá rád zvířata, stačilo s ním ale prohodit pár slov, aby člověk nabyl dojmu, že ani lidé nepatří k jeho oblíbenému druhu.

Možná to bylo horkým počasím, možná si Novák zrovna vybíral světlou chvilku, každopádně se teď spolu s překvapeným Lenzem posadil na lavičku na nábřeží s kelímkem v ruce. Zapříst hovor ovšem nehodlal, mlčky pozoroval Vltavu, kouřil a občas se napil.

„Takže jed?“ začal tedy kapitán.

Doktor pokrčil rameny.

„A vážně si to nemohl píchnout sám?“

„Proč by to dělal?“

„Třeba šlo o podpůrný prostředek. Možná mu došla šťáva, tak do sebe chtěl dostat nějaký povzbuzovák a přehnal to s dávkováním.“

Novák nesouhlasně zavrtěl hlavou, aniž by Lenzovi věnoval jediný pohled. „Pochybuju. Vpich má na zadní straně levého stehna, bylo by dost krkolomné aplikovat si látku právě tam. Mohl si ji přece pohodlně vpravit třeba do ramene, pak by ani nemusel zastavovat.“

„Asi máte pravdu,“ připustil Lenz. „Kdyby se píchal do nohy, přinejmenším by výrazně zpomalil, a toho by si určitě někdo všiml.“ Vstal a napodobil pohyb, který by člověk musel vykonat, aby si zabodl injekční stříkačku do zadní části stehna. „A kroutil by se při tom jako paragraf.“

„Navíc ta reakce,“ dodal Novák.

„Reakce?“ otočil se na něho tázavě.

„Náhlá dysfunkce svalstva, spokojený výraz, oběť jako by spala…“ Lékař potáhl z cigarety a znovu zavrtěl hlavou. „To nevypadá, že by dopoval. Příznaky tomu neodpovídají.“

„Takže?“

„Takže co?“

„Byla to vražda?“ pustil se Lenz na tenký led. Novák se ale vrátil ke svému obvyklému způsobu komunikace. Ušklíbl se a mlčel.

„No tak, doktore,“ snažil se ho povzbudit, „ani na druhou dobrou?“

„Mám tahat králíky z klobouku?“

„Zkuste to!“

„Nejsem Copperfield, počkejte si na zprávu.“

Lenz chvíli pozoroval dým stoupající z doktorových úst a nosu. Přemýšlel, skrývá-li se za tou tvrdou slupkou něco, co by ho překvapilo. Nebo je Novák uvnitř přesně takový, jak působí navenek? Studený a nepřístupný. „Máte děti?“ zkusil to na jinou notu. „Víte, napadlo mě, že o vás vlastně vůbec nic nevím, a tak –“

„Ušetřete mě, kapitáne,“ přerušil ho doktor a sáhl po další cigaretě.

„Jste ženatý?“

„Sakra! Vyšetřujete mě, nebo vraždu toho blázna?“

„Blázna?“

„Jenom duševně chorý běží dobrovolně čtyřicet kilometrů po asfaltu a kočičích hlavách. Víte, co to dělá s klouby?“

Lenz přikývl.

„A kolik je tady ve městě svinstva ve vzduchu, kterým si při tom člověk plní plíce?“

Další souhlasné přikývnutí.

„Pak víte, o čem mluvím, když mluvím o bláznech.“

Lenz se usmál a do třetice přitakal. Přednáška o zamořených plicích z úst člověka, který si zapaloval jednu cigaretu od druhé, ho pobavila. „Na druhou stranu bych vám mohl vyprávět o tom, co takové tři čtyři hodiny běhu udělají s hlavou.“

Novák ukázal na kapitánův prázdný kelímek. „Jestli si myslíte, že to otočím, tak jste na omylu.“

„To si nemyslím, beztak je to dnes už moje druhé.“

„To mě nepřekvapuje.“ Doktor vstal a vyhodil oba kelímky do koše, přestože ten jeho nebyl ani zpola vypitý. „Děkuju za pozvání.“ Strojeně se usmál a vydal se směrem k mostu Legií, odkud Lenz asi před hodinou přišel.

Kapitánovi však ležela na srdci ještě jedna otázka. „Kdo může zabít běžce na trati?“

Novák se ani nezastavil. „Kdokoliv.“

„Chci říct, je tu přece spousta lidí, zraky všech jsou upřené právě na závodníky, tak kdo mohl tak riskovat a do jednoho z nich jen tak mírnix dýrnix zabodnout injekci?“

Až nyní se doktor otočil a udělal několik kroků zpět. „Na druhou stranu tu mluvíme o ideální oběti, nemyslíte?“

„Nerozumím.“

„Dvaatřicátý kilometr jste říkal?“

Kapitán přikývl. „Maratonská zeď.“

„Po tak dlouhém běhu je člověk nesoustředěný na své okolí, tedy nijak zvlášť nevnímá ani osobu, která se k němu nečekaně přiblíží. Jeho organismus je navíc vyčerpaný, snadněji tedy podléhá případné otravě, nemluvě o násobně rychlejším tempu, kterým se jed rozšíří po celém těle, v němž srdce bije jako o závod. Stupidní závod, který ničí klouby, srdce a plíce!“

Kapitánovy šedozelené oči si soudního lékaře zvědavě prohlížely od hlavy až k patě.

„Co je?!“ zavrčel Novák, jako by ho Lenzův pohled svědil po celém těle.

„Nikdy jsem vás neslyšel říct tolik vět najednou.“

„Jděte do prdele.“ Doktor mu znovu nastavil záda.

„Jak se ale mohl někdo z publika nepozorovaně vmísit mezi závodníky?“

„Nehodlám za vás dělat vaši práci,“ odsekl Novák za chůze, aniž by se ohlédl. Pak ho pohltila skupinka fanoušků s francouzskými vlaječkami.

Lenz došel k zábradlí nad řekou a zády se o něj opřel. Chvíli pozoroval poslední běžce defilující po Smetanově nábřeží. „Nebo to nebyl nikdo z publika,“ zašeptal.

6

Kapitán Lenz se pomalým krokem vrátil k místu činu, kde policisté právě pomáhali bourat narychlo postavený stan. Byl mezi nimi i vysoký mladík, s nímž dnes už hovořil. Došel k němu a poklepal mu na rameno. „Můžeme si promluvit?“

Strážník okamžitě zanechal práce a kývl na kolegu, aby ho vystřídal. Pak následoval Lenze, který mezitím opatrně přešel ulici, aby nepřekážel závodníkům v běhu, a zamířil zpět k nábřeží. Když se konečně zastavil, mlčky pozoroval loďky na řece a snažil se utřídit myšlenky. Strážník ho záhy dohnal. Nervózně přešlapoval na místě, jelikož kapitán najednou nevypadal, že by s ním chtěl hovořit.

Právě se chystal zakašlat, aby na sebe upozornil, když se Lenz konečně rozpovídal. „Potřeboval bych běžet s nimi,“ kývl hlavou směrem k závodníkům.

„Promiňte?“ Policistovy rozpaky se prohlubovaly.

„Takhle v klidu mi to nemyslí.“

„Chápu,“ přitakal nechápající mladík.

„Navíc to vedro, vůbec se nedokážu soustředit.“

„Ale kdybyste běžel, bylo by vám ještě větší horko, ne?“ osmělil se strážník.

„Potřeboval bych běžet taky,“ zopakoval Lenz. „Aspoň půlmaraton.“ Zjevně mladého policistu neposlouchal. Ten se nervózně ohlédl po svých kolezích. V duchu zřejmě litoval, že se s nimi nemůže lopotit při bourání stanu. Fyzická práce v takovém hicu je pořád lepší než postávat vedle mrňavého, hubeného vyšetřovatele, který navíc působí dojmem, že je myšlenkami někde úplně jinde. Naposledy se tedy pokusil navázat kontakt.

„Chtěl jste se mnou mluvit, pane? Já že bych pomohl klukům s tím stanem, než –“

„Promiňte,“ přerušil ho Lenz, „promiňte, to je tím vedrem… a pivem. Ďábelská kombinace!“

„Rozumím.“

„Pijete pivo?“

„Ve službě ne.“

„Já už měl dvě. Dáte si se mnou ještě jedno, když to na vás nepovím?“

Strážníkovy rozpaky dosáhly vrcholu. Chuť na pivo pochopitelně měl, ovšem nedokázal si představit, jak by asi působil policista v uniformě s pivem v ruce jen pár metrů od místa, kde před necelými dvěma hodinami došlo k vraždě. Tedy pokud vůbec šlo o vraždu, ale to v danou chvíli nebylo důležité. Lenz konečně odhlédl od řeky a okamžitě si uvědomil, co způsobil. Roztěkaný přešlapující muž po jeho levici budil takřka soucit.

„Zapomeňte na to,“ pokusil se ho uklidnit, „a povězte mi, co víte.“

Policista se skutečně trochu zklidnil. „Moc toho není.“

„Nevadí, spusťte.“

Mladík poslechl. „Kolem poledne nás přivolali saniťáci. Dorazili ke kolapsu jednoho z účastníků závodu, ale něco se jim nezdálo. Ten chlap prej vypadal, jako když spí. Dokonce se tvářil spokojeně. Po bližším ohledání ale konstatovali exitus. Někdo ze svědků jim navíc tvrdil, že před smrtí mluvil německy, tak nám dali echo.“

„A rozuměl mu někdo?“ Lenz si uvědomil, že stejnou otázku položil stejnému člověku už před půlhodinou.

Policista přikývl. „Byl tam jeden vysokoškolák. Snažil se mu pomoct vstát, ale ten chlap byl úplně ztuhlej. Zpočátku snad říkal něco o žihadle, vosím bodnutí nebo tak něco. Pak už prej jenom prosil.“

„Prosil?“

Mladý strážník se chvíli zarazil, než odpověděl. „Asi nechtěl umřít.“

Lenz přikývl. „Totožnost už máte?“

„Zatím ne.“

„V čem je problém?“

Policista zaváhal. „No… je to cizinec, u sebe nic neměl a může trvat dlouho, než ho někdo začne pohřešovat.“

„Prosím?“

„Napadlo mě, víte, co když přijel do Prahy sám? Nikdo ho tu postrádat nemusí. Kdo ví, kdy se chystal vrátit domů. Mohl sem přijet i na několik dní.“

„Ježiši…“

„Vím, na co myslíte,“ snažil se strážník předejít výbuchu vyšetřovatelova vzteku. „Asi někdo čeká, že mu ten chlap po závodě zavolá. Nejspíš jeho žena, určitě bude chtít vědět, že manžel doběhl v pořádku, možná na něj dokonce čeká v cíli, ale… co když nebyl ženatý? Co když –“

„Člověče,“ přerušil ho Lenz, jehož hlas však zůstal klidný, „vždyť měl své jméno přímo na prsou.“

„Promiňte?“ Mladý policista se tvářil víc než nechápavě. Zkoumavý pohled, jímž ho kapitán probodával, mu musel připomínat dotěrného komára, kterého se nedaří odehnat.

„Nebyl tetovaný, pokud se vám honí hlavou tohle,“ řekl Lenz suše. „Na prsou měl číslo, nebo se pletu?“

„Jo.“ Strážníkovi začalo svítat.

„Jo. A pod číslem najdete jeho jméno. V registračním formuláři závodu pak i adresu, věk a co já vím… číslo bot. Stačí vám to k identifikaci oběti?“

„Jistě. Jistě, promiňte.“ Sklíčený strážník se opět závistivě podíval na své kolegy přes ulici. Lenz se musel kousnout do spodního rtu, aby se hlasitě nerozesmál. Nechtěl už tak dost zdeptaného mladíka dorazit.

„A ten student? Je tu ještě?“

„Prosím?“

„Ten němčinář.“

„Aha, ten. Musel na Staromák. Jeho přítelkyně také běžela a on ji chtěl vyfotit v cíli.“

„Chápu.“

„Ale máme jeho adresu, bydlí v Kladně a bude nám prý k dispozici, kdybysme –“

„Na Kladně?“ přerušil ho Lenz.

„Ano, to je kousek odtud.“

„Já vím, kde to je, kolego, bydlím tam.“

Policista se zastyděl, že vyšetřovatele pražské kriminálky podezíral z neznalosti zeměpisu, na druhou stranu pocítil příjemné šimrání v břiše, když uslyšel, jak ho kapitán oslovil.

„Další svědci?“ pokračoval Lenz.

„Jenom pár čumilů… tedy… zvědavců, ale jejich výpovědi se vesměs shodují s tím, co jsem vám už řekl. Navíc nikdo jiný z nich německy neumí.“

„Výpovědi všech chci mít do večera na stole, toho němčináře pak hned zítra ráno v kanceláři. Řekněte mu, že když bude chtít, vyzvednu ho na Kladně kolem půl sedmé. Máte jeho adresu?“

Policista přikývl a vytáhl z náprsní kapsy poznámkový blok. „Vašatova 1573.“

„Dobře. Řekněte mu, ať na mě počká na zastávce u gymnázia ve směru na Prahu.“

„Provedu.“

„A dejte mi vědět, jak se rozhodl.“ Lenz podal strážníkovi svoji vizitku. „Možná přespává u té běžkyně a ta z Kladna být nemusí.“

„Mám vám zavolat na stanici?“

„Za hodinku jsem tam.“

„Zavolám.“

„Díky.“

Policista zamířil zpět k místu činu, Lenz ho však ještě zadržel.

„Co kamery?“

„Kamery?“

„Dopraváci by tu poblíž mohli nějaké mít, ne?“

„Zjistím to.“

„Hodnej. Jo a porozhlédněte se kolem po té stříkačce.“

„Jaké stříkačce?“

„Prostě to tu prohledejte.“

Mladík se rozloučil a kvapem se vydal zpět přes ulici, přičemž málem porazil jednoho z běžců. Lenz zavrtěl nevěřícně hlavou a na moment zalitoval, že nařídil prohledat okolí. Představa, jak závodníci kličkují mezi policisty, kteří se jim pletou pod nohy, byla děsivá. Pohled na hodinky ho však uklidnil. Půl druhé. Teď se kolem dvaatřicátého kilometru pohybují už jen ti, co se na maratonskou trať vydali spíš vycházkovým tempem. Odpovídal tomu i věk závodníků, jejichž řady mezitím značně prořídly. Jak dlouho ještě bude běhat maratony on? Dokáže tu trať uběhnout ve věku těchto staříků alespoň v takovém čase jako oni? Pokud se mu do cesty nebudou plést nemotorní policisté, tak snad ano. Zarazil se. Čas!

Nahlédl do svých poznámek. Telefonát od podplukovníka Hadravy přišel chvilku po poledni. Policie byla k místu činu povolána kolem dvanácté záchrannou službou a té jistě také chvíli trvalo, než se zacpanou Prahou dostala až sem. I když připustí, že mezi kolapsem závodníka a přivoláním sanitky uplynulo jen pár minut, musel ten chlap běžet poměrně rychle. Závod odstartoval v devět, ke dvaatřicátému kilometru tedy dorazil někdy mezi půl a tři čtvrtě na dvanáct. Lenz hvízdl. Klobouk dolů, slušný výkon. Vytáhl z kapsy mobil a přepnul na kalkulačku. Vydělil třicet dva kilometrů sto padesáti minutami a výsledek vynásobil šedesáti. Téměř dvanáct celých osm kilometru za hodinu. Solidní rychlost, pokýval uznale hlavou. Když navíc uvážil, že mohlo trvat i několik minut po startovním výstřelu, než muž startem reálně proběhl, vycházel mu z toho jako velmi zdatný běžec. Náhle zatoužil vědět, jak přesně rychlý byl. Ne dvakrát nadšeně tedy vyhledal číslo ústavu soudního lékařství a v duchu se modlil, aby tam nerudný doktor ještě nedorazil.

„Novák.“

Smůla.

„Lenz.“

„Nejsem superman.“

„Prosím?“

„Sotva dovezli tělo, ještě jsem se ani nepřevlíkl do zástěry.“

„O to nejde.“

„Tak co je?“

„Šaty.“

„Co s nima?“

„Bude na nich číslo s čipem. Můžete mi to nechat poslat kurýrem?“

„Kurýrem?“

„Potřebuju to hned.“

„Dobře.“

„Mockrát děk-“

Doktor hovor vytípl.

Milý chlap, pomyslel si Lenz. Zastrčil mobil zpět do kapsy a vyrazil k autu. Lákavý stánek s pivem obešel obloukem, zabočil na most Legií a přidal do kroku. Z publika se ozval smích. Pohled na jednoho z běžců, pózujícího v obrovském kostýmu Obelixe před stanovištěm fotografů, zapříčinil jeho srážku s mladou dívkou. I její pozornost upoutal modro-bílý kolos valící se po trati.

„Entschuldigung, es tut mir wirklich leid,“ omlouvala se blondýnka.

„Meine Schuld. Sind Sie in Ordnung?“

„Ja, klar!“ Dívka se usmála a zmizela v davu. Lenz úsměv opětoval a pokračoval v cestě. Udivilo ho, jak rychle mu naskočila němčina. Jak je to dávno, co jezdil za strýcem na prázdniny do Radebeulu u Drážďan? Okamžitě se mu vybavilo muzeum Karla Maye, v němž spolu se svými bratranci čerpali inspiraci k letním hrám. Pravěk… Nevědomky se zastavil a zadíval se do prázdna, kde se mu právě promítaly střípky dětství. S prázdninovým dobrodružstvím vklouzl do hlavy i jazyk. Kapitán spokojeně pokýval hlavou.

„Wespenstich – vosí bodnutí.“

7

Kapitán Lenz odbočil do ulice U Plynárny, kde sídlí obvodní ředitelství policie pro Prahu 4. Parkoviště před třípatrovou budovou zelo prázdnotou. Byla neděle, navíc téměř polovinu zaměstnanců sužovala epidemie střevní virózy. Onemocnění sice trvalo jen osmačtyřicet hodin, provázely ho však silné křeče v žaludku, průjmy a zvracení. Díky tomu měl Lenz pocit, že se vrací do vybydleného domu. Když se chystal zacouvat na své obvyklé místo, mihl se kolem jeho auta kurýr s černo-žlutou brašnou na zádech. Před hlavním vchodem cyklista nečekaně prudce zabrzdil, divže ho Lenz nesrazil z kola. Vztekle na poslíčka zatroubil, ten si ho však nevšímal a zamířil ke dveřím. Kapitán rychle vystoupil z vozu a zahvízdal.

„To je pro mě!“

Teprve teď mladík zareagoval a ohlédl se.

Lenz ukázal na kurýrovu brašnu. „Ze soudního pro kapitána Lenze, nebo se pletu?“

Poslíček si sundal bágl ze zad a vylovil z něj balíček. Při pohledu na jméno adresáta uznale pokýval hlavou. „Trefa.“

Kapitán se usmál, zamkl dveře od auta a vydal se mu naproti. „Jste dobrej. Zvládl jste to na kole z Albertova dřív než já autem ze Smíchova.“

„Žádnej problém,“ prohodil mladík a podal mu doklad. Lenz papír podepsal a převzal balík.

„Pěkně smrdí,“ ukázal poslíček na dodanou zásilku. „A je vlhkej, jako by v něm byly zpocený hadry.“

„Trefa,“ použil kapitán mladíkův slovník.

„Fakt?“

„Fakt.“

„Dost nechutný.“

„Vy se nepotíte, když jedete na kole přes půl Prahy?“

Poslíček chvíli zaváhal, jako by si nebyl jistý. „No… jo.“

„Tak vidíte,“ řekl Lenz a poklepal na balíček, „tenhle zas přes půl Prahy běžel.“

„Aha.“

„Jenže teď je po něm. A stejný osud čeká vás, jestli budete jezdit jako trotl.“ Kývl směrem k mužovu kolu. V šedozelených očích se objevil přísný výraz.

„Sorry,“ ušklíbl se mladík.

„Odjezd,“ procedil Lenz mezi zuby a zamířil do své kanceláře.

Na psacím stole ležely dva papíry z poznámkového bloku. Na prvním byl jeho obrázek běžce, který si načrtnul během telefonátu s Hadravou, na druhém stál vzkaz od strážníka Machoty. Ke své malůvce ho mohl rovnou přiřadit jako identifikační údaje:

Dieter Schröder

14. 11. 1984

Händelstraße 11

Reichenbach – Německo

tel.: +491 705 489 625

povolání: výrobce a prodejce nábytku

PS: Žádné kamery poblíž

Chyběl už jen název atletického klubu, nejlepší čas loňské sezóny a registrační formulář na Volkswagen Maraton Praha by byl kompletní. Lenz zkusmo vytočil Schröderovo číslo. Po pátém zazvonění mobil zase vypnul. Zvedl sluchátko interního telefonu. Trvalo mu pár minut, než zjistil číslo na strážníka, kterého dnes několikrát přivedl do rozpaků. Rozhodl se to napravit a trochu ho povzbudit.

„Strážmistr Machota, Policie České republiky.“

„Kapitán Lenz.“

Na druhé straně aparátu bylo ticho. Lenz si uvědomil, že se na místě činu mladému policistovi zřejmě nepředstavil. „Mluvili jsme dnes spolu, jde o toho mrtvého běžce,“ dodal.

„Ano!“ vyhrkl strážník. „Promiňte, nepoznal jsem vás po hlase.“

„To je v pořádku, jen jsem chtěl –“

„Volal jsem vám,“ přerušil ho mladík horlivě, „ale ještě jste nebyl v kanceláři, tak jsem nechal vzkaz.“

„Mám ho před sebou.“

„Aha.“

„Odvedl jste precizní práci.“

„To byla maličkost. Stačilo zavolat pořadateli závodu a zdůraznit naléhavost situace.“

Lenz se musel usmát při představě rozhovoru, který asi mezi mladým policistou a činovníkem společnosti Prague International Marathon proběhl.

Rychlým pohledem znovu prolétl strážníkovu zprávu. „Takže žádné kamery?“

„Bohužel. Jedna je u Národního divadla, ale je otočená špatným směrem. Pak až na Palachově náměstí, jenže ta je už dva dny mimo provoz. Stejně až tam ten Němec nedoběhl.“

„Pachatel možná ano.“

„Aha… to mě nenapadlo.“

„Dobře. Co máte dál?“

„Prosím?“

„Máte pro mě ještě něco jiného?“

Strážmistr Machota opět oněměl. Lenz tedy svůj dotaz rychle specifikoval, aby mu nepřivodil další trauma.

„Mluvil jste s tím studentem?“

„Jistě, vzkazoval jsem vám, že vaši nabídku přijímá a bude na vás čekat zítra v půl sedmé u gymnázia.“

Lenz otočil papírek s identifikačními údaji oběti. Na druhé straně skutečně objevil poznámku o Tomášovi Slachovi, studentovi politologie a mezinárodních vztahů na Fakultě sociálních věd Univerzity Karlovy. „A ta dívka?“

„Myslíte tu, co ji fotil v cíli?“

„Říkal jste, myslím, že je to jeho holka.“

„Ano,“ potvrdil Machota. „A je z Prahy.“

„Takže u ní nepřespí,“ konstatoval Lenz polohlasem.

„Možná se pohádali,“ pokusil se Machota přispět troškou do mlýna.

„Možná je po dvaačtyřicetikilometrovém běhu trochu unavená…“

Zase to ticho. Lenze napadlo, že při rozhovoru s tímto mladým mužem je třeba postupovat stejně obezřetně, jako při výslechu nervově labilních osob. „Buďte tak hodný, zavolejte mu ještě jednou a řekněte mu, že mám světlemodrého yetiho. Asi čeká, že ho vyzvednu služebním vozem, tak ať se tam zbytečně nehledáme.“

„Spolehněte se.“

„A ta stříkačka?“ zkusil ještě štěstí.

„Je mi líto. Kluci prohledali široké okolí, ale nic nenašli. Tipoval bych, že ji pachatel hodil do řeky.“

„Pokud vůbec někdo něco spáchal.“

„Takže si taky myslíte, že ho bodnul nějakej hmyz?“

„Uvidíme,“ odtušil Lenz. „To bude asi všechno…“

„Tři hodiny, sedmnáct minut a devět vteřin,“ ozvalo se ze sluchátka, jako když v rádiu hlásí přesný čas. Machota zřejmě vycítil, že se kapitán chystá hovor ukončit.

Lenz potichu zahvízdal. Ačkoliv mu hned došlo, o čem strážmistr mluví, rozhodl se mu dopřát jeho chvilku slávy. „Nerozumím,“ zalhal.

„Jeho nejlepší zaběhnutý čas v loňské sezóně.“

„Dobrý běžec.“

„Vy byste mu to ale určitě nandal, kdybyste mohl běžet, ne?“

„Každopádně skvělá práce, kolego,“ přešel Lenz jeho lichotku. „Vaše informace nepochybně posunou vyšetřování o velký skok kupředu. Děkuju vám.“ Nato zavěsil. Telefonát s mladým strážníkem mu zvedl náladu. Něco v tom klukovi bylo. Odvedl slušný kus práce, i když s tím velkým skokem to Lenz trochu přehnal. Představil si, jak mladý policista vzrušeně vytáčí číslo své přítelkyně, aby jí barvitě vylíčil svůj lví podíl na vyšetřování brutální vraždy maratonského běžce. Musel se pousmát.

Když konečně otevřel doručený balík a vysypal jeho obsah na stůl, zavanul kanceláří kyselý pach potu. Na triku oběti bylo stále ještě připevněné číslo 3239. Lenz z něho vyňal elektronický čip skrývající v sobě údaje o mužově pohybu až do osudného okamžiku, kdy se nečekaně skácel k zemi. Bylo to něco jako černá skříňka ze zříceného letadla. Věděl, že údaje z čipu jsou přenášeny do centrálního počítače už během závodu, kde zůstávají uložené, tedy ho vlastně k ničemu nepotřebuje. Pozvolna ale nabýval přesvědčení, že dnes kolem poledne došlo na trati ke zločinu. Pak je vždy dobré mít něco hmatatelného v ruce pro případ, že by snad záznamy z počítače z nějakého důvodu zmizely. Nebyl si sice jistý, jestli mu Schröderovy dosažené časy na každém pátém kilometru k něčemu budou, ale vyšetřování bylo zatím v plenkách. Až budoucnost ukáže, jakých prostředků bude třeba k dopadení pachatele. Uzamkl čip do spodní zásuvky svého stolu, páchnoucí oblečení vrátil do obálky a tu položil na parapet otevřeného okna. Pak došel zpět ke stolu a chvíli mlčky pozoroval svůj obrázek na papíře vytrženém z poznámkového bloku.

„Kdo si na tebe políčil právě tady u nás?“

Vzal ze stolu tužku a na běžcovu hruď doplnil číslo 3239.

8

Lenzovi se protivili lidé, kteří trávili většinu dne s telefonem na uchu. Dnes ovšem musel připustit, že se jim začíná nebezpečně podobat. Poté co zavolal podplukovníku Hadravovi, aby mu sdělil první výsledky vyšetřování, musel se spojit i se dvěma kolegy, které si vyžádal do týmu. Hadrava byl nezvykle ochotný, zřejmě se chtěl vytáhnout před lidmi z Bartolomějské, do jejichž rajónu případ fakticky spadal.

Bez okolků Lenzovi odsouhlasil nadporučíka Kolínského i poručíka Folmanovou, vyjádřil pouze své obavy, jsou-li už po nemoci dostatečně fit, aby se mohli hned v pondělí pustit do práce. Střevní viróza totiž postupně skolila oba. Zvlášť u Vandy Folmanové, která byla mimo provoz už pár dní, si podplukovník dělal starosti. Postavou připomínala panenku woodoo, nechtěl ani domyslet, jaké následky mohl mít úbytek váhy, s nímž se u střevních potíží muselo počítat. „Jestli ještě zhubla, proleze klíčovou dírkou.“ Naopak nadporučíku Kolínskému by podle něj prospěla hned několikaměsíční viróza, aby se pod nánosy sádla začala alespoň přibližně rýsovat lidská postava.

Už se to tak v Lenzově týmu sešlo, že žádný z jeho členů nedisponoval parametry průměrného dospělého jedince. On sám měřil slabých 167 centimetrů, jeho kolegyně byla jako vyžle a kolega přezdívce Knedlik čelil s náležitou hrdostí. Právě jemu se Lenz nyní pokoušel dovolat. Když už se chystal mobil odložit, ozval se Kolínského nezaměnitelný hlas.

„Co je?“

„Jak je ti?“

„Umírám.“

„Potřebuju tě tu zítra ráno.“

„Spletl sis číslo.“

„Je to hodně zlý?“ pokusil se Lenz nasadit soucitný tón.

„Viděl jsi Vetřelce jedničku?“

„Dobře, nemusíš pokračovat.“

„Takže se vodpojuju, buď zdráv.“

„Počkej!“

„No?“

„Můžeš mi aspoň něco zjistit z domova?“ Slyšel, jak jeho kolega na druhé straně těžce oddychuje.

„Jestli mě Hanka načape s noťasem na záchodě, bude si myslet, že sjíždím porno.“

„Na záchodě?“

„Kde myslíš, že trávím většinu dne? Jenom polohy se mění podle aktuální potřeby.“

„Netušil jsem, že to má tak dramatický průběh…“

„Vzpomínáš na tu scénu, jak si tam spokojeně debužírujou, klábosej a ten maník, co měl tu ještěrku přisátou na ksichtě, se najednou zakucká?“

„No tak nic…“ Lenz neměl sebemenší chuť poslouchat popis filmové scény, která se Knedlikovi honila hlavou.

„Tak to vysyp!“ slitoval se Kolínský.

„Určitě?“

„Ale honem, tlačí mě čas, jestli mi rozumíš…“

Kapitán nechtěl rozumět. Několikrát zavrtěl hlavou, aby ze sebe setřásl představy, které se mu kolega snažil vsugerovat, zevrubně ho uvedl do případu a požádal ho, aby našel hotel, v němž se Dieter Schröder v Praze ubytoval.

„Co když se tu vůbec neubytoval?“ namítl Kolínský.

„Jak to myslíš?“

„Vygoogloval jsem si tu adresu. Reichenbach leží kousek od hranic, dobrým fárem by tu mohl bejt za dvě a půl hodiny.“

„Přijel sem běžet maraton.“

„No a?“

„Na to musíš být odpočatý. Start byl v devět hodin, musel by někde poblíž zaparkovat, dopravit se na Staromák, převlíknout se, dojít si na záchod, taky něco sníst…“ Lenz v duchu počítal čas. „Musel by vstávat před čtvrtou, aby všechno stihnul.“

„Možná byl ranní ptáče.“

„Taky je třeba vyzvednout si číslo. Blbost, určitě tu přespal.“

„Jak myslíš, ty seš tu Running Man…“

„Takže?“

„Dám vědět mailem.“

„Dík.“

„Musím končit… asi si domyslíš proč,“ utnul Knedlik hovor.

Lenz chtěl hned nato zavolat Vandě Folmanové, aby byl tým kompletní. Jenže mobil jako by ho v ruce začal pálit. Najednou si na hovor s ní netroufal. Žaludeční potíže bylo téma, které snad ještě dokázal probírat s Knedlikem, ale s křehkou Vandou? Navíc měl ohledně své mladé kolegyně v hlavě pěkný zmatek. Noc, kterou spolu na podzim strávili, když ji navštívil v jejím malém bytě na Chodově, mezi ně vrazila neviditelný klín. Odteď už nebyli jen kolegové ani kamarádi, stali se z nich milenci, i když šlo právě jen o těch pár společných hodin. Pak se totiž stáhl. Zčásti kvůli případu mrtvého atleta na kladenském stadiónu, který mu dával zabrat, zčásti instinktivně. Měl strach ze ztráty. Vandino objetí ho odtrhávalo od rodiny, s ní v náručí jako by přestával být manželem i tátou. Tahle skutečnost brala novému citu, který v něm klíčil, slunce i vláhu. Na druhou dohodnutou schůzku se už nedostavil, nechal zhrzenou milenku čekat. Právě zdárně uzavřel případ, a zatímco policejní eskorta odvážela pachatele do vazby, on spěchal domů, aby zachránil, co se dá. Vanda se od té doby tvářila, že všechno chápe, její bledá tvář posetá pihami však nedokázala skrýt výraz ublíženého dítěte. Milenka na jednu noc.

Ne… teď s ní neměl chuť mluvit. Rozhodl se tedy jen pro zbabělou esemesku, v níž se své kolegyně optal na zdravotní stav a sdělil jí, že byla na jeho vlastní žádost jmenována do týmu pověřeného vyšetřováním oficiálně zatím ještě nepotvrzené vraždy účastníka pražského maratonu. Psaní zpráv mu zpravidla zabralo dost času, neboť si z úcty k mateřštině dával záležet, aby v nich nechyběl jediný háček, čárka ani tečka. Odpověď, která na sebe nedala čekat ani půl minuty, v něm pak zákonitě vyvolala pocity zmaru.

ok uz + - ready :) dovalim rano posli vic o pr. pls :D Vanda

Věřil, že alespoň správně pochopil, že je jeho kolegyni už víceméně lépe, může s ní od zítřka počítat a pravděpodobně se na něho bude usmívat. Když pak po delším zkoumání hybridu pr. pls usoudil, že pr bude zkratka pro případ a pls zřejmě cizojazyčná prosba, přihlásil se do svého mailu, aby jí vyhověl. Vlastně tím zároveň uspokojil i potřebu shrnout dosavadní fakta a utvořit si tak jasnější představu o tom, co je třeba v nejbližší době udělat a v jakém pořadí. Po necelé čtvrthodině sepisování byl hotov:

Oběť: Dieter Schröder – Němec, 34 let, běžec

Příčina smrti: jed? (vpich, levé zadní stehno)

Místo: Volkswagen Maraton Praha, 32. km – Novotného lávka

Čas: 11.30 – 11.45 hod.

Motiv: ?

Svědci: Tomáš Slach (mluvil s obětí těsně před smrtí)

--------------------------------------------------------------

pobyt v Praze? (kde? jak dlouho? sám? zavazadla?)

způsob dopravy?

zkontrolovat běžecká fóra!

Lenz se podíval na hodinky. 15.37. Slíbil, že bude doma kolem páté a ještě zajde s trojčaty někam na zmrzlinu. Znovu si prošel mail, který právě odeslal oběma svým kolegům. Pár věcí bylo třeba udělat ještě dnes.

„Do háje,“ zabručel a znovu sáhl po mobilu.

9

Kolem čtvrté hodiny kolony aut znemožňovaly plynulý průjezd Prahou. Přestože byla neděle a silnice uzavřené kvůli maratonu už byly opět zprovozněné, cesta z Michle k náměstí Jana Palacha mu zabrala pětatřicet minut. Pražané se zřejmě rozhodli vrátit se z víkendu dřív, aby se vyhnuli večernímu náporu. Tato strategie však zjevně napadla většinu z nich.

Lenz byl stále ještě rozladěný z nepříjemného telefonátu se svou ženou. Uvědomoval si, že nemůže dodržet slib, který dětem dal. Monika se bude muset vypravit s trojčaty do cukrárny sama, což představovalo poměrně náročný úkol. Na druhou stranu ale doufal, že pochopí důvody, které k jeho selhání vedly. S největší pravděpodobností došlo k vraždě jednoho z účastníků závodu, a právě Lenze si z ústředí vyžádali, aby se případu ujal. Dostal důvěru a nechce ji zklamat. Podle Moniky tudíž zklamal své tři děti, které se těšily, že si s tátou vyrazí na zmrzku. Celý den se na ni věší a ptají se, kdy už se konečně objeví. Ona jim teď bude muset vysvětlit, že tatínkova práce má jako obvykle přednost. Než se stačil nadechnout k protiúderu a odhadnout výši prémií, které by mu mohlo úspěšné vyřešení případu přinést, byl už aparát na druhém konci hluchý.

Zaparkoval v podzemních garážích pod Rudolfinem a vydal se pěšky k hotelu U Staré paní v Michalské ulici. Knedlik odvedl dobrou práci. Za necelou hodinu po jejich rozhovoru mu na mail poslal jméno a adresu místa, kde se Dieter Schröder ubytoval z 9. na 10. května. Procházka sluncem zalitou Prahou Lenzovi zlepšila náladu. Cestou minul několik více či méně vyčerpaných šťastlivců, kteří dokončili závod a s medailí na prsou se teď pyšně procházeli ulicemi Starého Města.

Dům U Staré paní byla bílá budova s malými lucerničkami nade dveřmi. Vývěsní tabule hned u vchodu lákala na speciality české kuchyně za celkem přijatelné ceny. Pro účastníka maratonu byla pozice hotelu ideální, vycházkovou chůzí to odtud mohlo být na start slabých deset minut. Lenz vešel dovnitř a zamířil k recepci. Šedovlasý muž v bezvadné uniformě ho poprosil o chvilku strpení, než odbaví postarší německy mluvící pár. Kapitán chápavě pokýval hlavou a vzal si z malého stojanu na pultě leták s informacemi. Právě se začetl do historie budovy, v níž strávil Schröder svou poslední noc, když se k němu recepční opět otočil. „Tak už jsem u vás.“

Lenz zastrčil leták do kapsy a rovnou z ní vylovil svůj průkaz. Příjemný výraz se z mužových očí jako mávnutím proutku vytratil, vystřídán vystrašenou grimasou. „Pan ředitel je v zahraničí.“

„Na dovolené?“

Recepční přikývl. „Martinik.“

„Tak to má štěstí.“

„Vrací se příští sobotu, takže pokud s ním chcete mluvit –“

„Nechci,“ usmál se Lenz.

„Nechcete?“ Muž překvapeně zvedl obočí.

Kapitán zavrtěl hlavou. „Postačí mi vaše společnost.“

„A co pro vás mohu udělat?“

„Dieter Schröder.“

„Těší mě.“

„Váš host.“

„Host? Aha, náš host… omlouvám se, myslel jsem, že vy jste –“

„To je v pořádku. Ukážete mi jeho pokoj?“

„Lituji, to je vyloučeno.“ Recepční se vrátil do zaběhlé role strážce hotelu. Očividně se mu ulevilo, že se policie nezajímá o něho ani o podnik, kde je zaměstnaný. Před Lenzem nyní stál neoblomný ochránce práv svých hostů. Právo na soukromí patřilo jistě k těm klíčovým.

„Chápu.“ Kapitán ho nechal užít si krátký pocit důležitosti, což muže ještě povzbudilo.

„Informace o našich hostech zásadně nepodáváme, natož abychom nechali nahlížet do jejich pokojů,“ dodal. „Tedy pokud nemáte povolení.“

„Nemám povolení. Ovšem informaci o vašem hostu mohu poskytnout já vám. Je mrtvý.“

„Prosím?!“

Lenz se podíval na hodinky. „Asi tak pět hodin, takže bych poprosil o klíč.“

Dosud sebevědomý chlapík ve vteřině zjihl. „Jistě, to asi mění situaci, že?“

„Nepochybně.“

Kapitán pozoroval muže v slušivém žaketu, jak roztěkaně listuje v tlusté knize. Pokoušel se ho odhadnout. Vlasy měl sice šedivé, ovšem obličej hladký, bez jediné vrásky. Mohl to být čtyřicátník, stejně tak ale zachovalý šedesátník.

„Je mi líto,“ zvedl k němu recepční konečně oči.

„Něco je špatně?“

„Dieter Schröder tu skutečně bydlel, ale odhlásil se dnes ráno. Obávám se, že jeho pokoj je už dávno uklizený a připravený pro nové hosty.“

„V kolik se odhlásil?“

Muž se znovu sklonil nad knihou. „V sedm třicet.“

„A kam si dal věci?“

„Nerozumím.“

„Běžel závod, musel si někde nechat zavazadla.“

Recepční se do třetice podíval do knihy hostů. „V naší úschovně si rozhodně nic nenechal.“

Lenz se zhluboka nadechl, aby utlumil pocit frustrace, který ho opanoval. Vybavil si ráno, kdy běžel maraton ve Vídni. Výtahem sjel se zavazadly do recepce a poprosil personál, jestli by si je mohl do odpoledne uschovat v hotelu. Nebyl to problém, naproti dámským toaletám byla úklidová komora skýtající dostatečný prostor. Svou bagáž tedy přidal na velkou hromadu tašek, kufrů a batohů, které tam už byly. Tady mají dokonce klasickou úschovnu, ale Schröder ji nevyužil. Dobře… co by udělal on, kdyby mu ve Vídni možnost úschovy odepřeli? Musel by se táhnout se všemi věcmi až na start a tam je uložit do jednoho z kamionů, které převážejí zavazadla běžců k cíli? Hloupost! Takhle přepravit bylo možné pouze pár věcí na převlečení, které se vešly do k tomu určené tašky. Tu každý účastník nafasoval spolu se startovním číslem. Ale v Praze je to jiné. Start i cíl závodu jsou na stejném místě a úschovna zavazadel je hned vedle převlékárny na Václavském náměstí. Je tam ale možné uložit něco objemnějšího? Schröder do Prahy jistě nepřijel jen tak nalehko. Nebo jo? Je teplo, dokonce horko, co vlastně člověk potřebuje na dva dny? Náhradní oblečení, boty, osobní věci, hygienu, možná knížku…

„Promiňte…“ Hlas recepčního ho vytrhl z přemýšlení.

„Ano?“

„Bude to všechno?“

„Přijel sám?“

„Myslíte –“

„Dieter Schröder. Ubytoval se sám?“

„Ano, měl pronajatý jednolůžkový pokoj.“

„A ráno? Nevyzvedl ho někdo?“

„Lituji, ale začínám službu v deset a on se, jak už víte, odhlásil už v –“

„Dobře,“ přerušil ho Lenz, „zapomeňte na to.“ Představa, že by se tu Schröder sešel s někým, kdo by mu v průběhu závodu ohlídal zavazadla, byla příliš vykonstruovaná. Navíc nepravděpodobná. Kdyby v Praze znal někoho, komu by mohl svěřit své věci, jistě by u něho mohl i jednu noc přespat a neutrácet za drahý hotel. „Kolik u vás stojí jednolůžkový pokoj?“

„Sto dvacet eur.“

Vzhledem k poloze to nebylo tak drahé, existenci druhé osoby přesto vyloučil. Proč se Schröderem nepřijela jeho žena? Praha je na jaře nejkrásnější, mohli si společně užít romantický víkend, stejně jako si ho užil on s Monikou ve Vídni. Trojčata strávila dva dny na horách u jeho bratra a oni dva vyrazili do rakouské metropole. Monika řídila ráda, zatímco on mohl na zadním sedadle relaxovat. Počkat!

„Přijel autem?“

„Autem?“

„Kde ho zaparkoval?“

„Ale… počkejte,“ recepční vypadal zmateně, „já přece nevím, jestli tu byl vozem.“

„Musel přijet autem,“ trval na svém Lenz. „Kdo běhá maraton za tři hodiny sedmnáct, se jistě nemusí bát, že ho za volantem chytne křeč. Určitě byl zvyklý po závodě řídit.“

„Obávám se, že vám nerozumím,“ zakoktal strážce hotelu.

„Kde mohl zaparkovat?“

Muž se zamyslel. „Tady v okolí sotva. Možná za rohem v Rytířské, ačkoliv…“

„Ačkoliv co?“ vyhrkl netrpělivě Lenz.

„Musel by mít štěstí, to víte, v centru místo jen tak nenajdete.“

„Máte pravdu,“ přitakal Lenz, „musel parkovat někde jinde, někde, kde by jeho auto nebylo zbytečně na očích, uvážíme-li, že si v něm nechal zavazadla. Praha není zrovna svatostánek.“

„Tedy… pokud už nic nemáte…“

„Prosím?“

Recepční neurčitého věku kývl směrem k frontě hostů, která se za Lenzem mezitím utvořila. „Promiňte, ale jestli je to všechno, tak…“

„To vy promiňte. Připravil jsem vás o čas, ale byl to plodný rozhovor.“ Podal recepčnímu ruku. „Moc jste mi pomohl.“

„Jste si jistý?“

„Skálopevně.“

Recepční se nemýlil. Před hotelem skutečně nebylo kde zaparkovat. Jediná tři místa byla rezervována pro vozy zaměstnanců. Lenz tedy odbočil do Rytířské. Ani tady to nebylo jiné. Po celé délce ulice stálo jedno auto vedle druhého. Zkontroloval poznávací značky. Pouze dvě byly německé. Černý mercedes a béžový volkswagen. Značka mercedesu začínala písmeny HH. Hamburk rozhodně neleží kousek od hranic, jak se zmiňoval o Schröderově bydlišti Knedlik. Zato ERZ na volkswagenu naznačovalo, že vůz pochází z německé strany Krušných hor. Tady už byla šance reálnější. Sáhl po telefonu a vytočil Kolínského číslo.

Knedlik se ohlásil překvapivě rychle. „Něco nesedí? Kontroloval jsem to dvakrát, ten Němec tam zaručeně přespal.“

„Hotel sedí.“

„Tak proč voláš?“

„Potřebuju vědět, co mají na poznávací značce auta z oblasti, kde ten chlap bydlel.“

„Bydlel v Reichba- ne, v Rei-... počkej chvilku.“ Následovala asi patnáctivteřinová pauza, než se Kolínský znovu ozval. „Reichenbach.“

„A můžeš se mrknout, kde to je?“

„Už jsem to googloval, je jich několik… tenhle je asi padesát kiláků od Chemnitzu.“

„Ježiši, ale já to chci přesně!“

„Jak přesně?“

„Prostě mi zjisti, co měl ten chlap na espézetce!“ Lenzovi docházela trpělivost. Čas běžel a s ním rostla i hladina adrenalinu v Moničině krvi. Slíbil jí, že se bude snažit dorazit domů alespoň dřív, než půjdou děti spát. Při pohledu na hodinky o tom ale začal pochybovat. „Spěchá to, Radku,“ pokusil se o vhodnější tón.

„Dobře, vydrž.“

Od Staroměstského náměstí doléhal do Rytířské ulice hluk z přilehlých hospod. Nemalou část hostů určitě tvořili absolventi dnešního závodu. Praha bude žít maratonem až do večera, v restauracích se sní tuny těstovin a vypije moře piva. Lenz dával přednost pohodlí domova. Po běhu se osprchoval, uvelebil v křesle, nohy si podložil polštářem a otevřel si lahev vychlazené plzně. Pak si v duchu proběhl celou trať ještě jednou. Takový byl jeho rituál. Každý si užívá euforii po svém. Jemu to dnes dopřáno nebude. Ani Dieteru Schröderovi. Najednou se s ním cítil být zvláštním způsobem svázán. Měli něco společného. Lásku k běhu. Dobrovolně se znovu a znovu vydávali na náročnou trať, aby své tělo vystavili extrémním limitům. Na trať pro blázny, jak by asi poznamenal soudní lékař Novák. Dieterův závod už skončil. Tam, kde jeho bezvládné tělo padlo k zemi, ale začal závod pro Petra Lenze. Netušil, jak dlouhý běh to bude, věděl jen, že v jeho cíli pravděpodobně čeká vrah.

„V,“ zaplašil Knedlik jeho myšlenky.

„Co?“

„Ta oblast se jmenuje Vogtland a auta tam mají na espézetce v.“

„Jednoduchý?“

„Říkám snad dvojitý?“

„Němci vyslovují jednoduché vé fau.“

„Tak teda fau… čau.“ Kolínský zavěsil.

Ani béžový volkswagen tedy nepatřil Schröderovi. Ale i kdyby mu patřil, k otevření auta násilím by Lenz potřeboval povolení a to by v neděli večer jen těžko sháněl. Kde ale vlastně byly klíčky od Schröderova vozu teď?

„Jsem idiot!“ vykřikl kapitán. Pár kolemjdoucích pak překvapeně sledovalo, jak se malý muž zničehonic rozběhl směrem k Václavskému náměstí. Prodírat se davem turistů bylo horší než absolvovat překážkový běh. Na klasické trati totiž tolik překážek není. Přesto se Lenzovi po pár minutách podařilo doběhnout k místu, kde se nachází zázemí pro běžce. Po páté hodině už bylo pochopitelně opuštěné, provizorní úschovna zavazadel tu však pořád stála i s několika mladými dobrovolníky uvnitř. Kapitánova radost však záhy vyprchala. Své zavazadlo mohl závodník dostat zpět pouze po předložení startovního čísla, které však leželo v obálce na parapetu Lenzovy kanceláře. Kapitán si pamatoval jen to, že začínalo trojkou. Knedlika znovu otravovat nechtěl, zkusil tedy štěstí jinak. Přistoupil k nejochotněji vyhlížející dívce, mile se na ni usmál a vytáhl z kapsy průkaz.

„Stalo se něco?“ zeptala se vyjukaně.

„Zbylo vám tu hodně batohů?“

Dívka se ohlédla na háčky za sebou. „Moc ne. Proč?“

„A jaký měl číslo?“

„To je to, co právě nevím. Leží totiž v mé kanceláři na okně.“

„Tak to je blbý,“ konstatovala dívka stroze.

Jsem na cestě.