Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Markus Heitz v nakladatelství

Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků

Návrat trpaslíků, kniha I.

Návrat trpaslíků, kniha II.*

Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

Ulldart – Doba temnoty

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Prameny zla

Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Oneiros

Pohled mrtvého

* Připravujeme

Markus Heitz: Der Triumph der Zwerge

Copyright © 2015 by Markus Heitz (www.mahet.de), represented by AVA international GmbH, Germany www.ava-international.de

Original published 2015 by Piper Verlag GmbH, Germany

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover © Jan Patrik Krásný

ISBN epub 978-80-7594-534-1

ISBN mobi 978-80-7594-535-8

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Věrným, kteří vydrželi a doufali, že se objeví další Trpaslíci.

Nečekali nadarmo.

„Existují trpaslíci, kteří zcela vážně věří, že lze hory obklopující ze všech stran Skrytou zemi překonat.

Po pravdě, já vám říkám: spíše padnou veškeré brány pod náporem nejrůznějších bestií, než někdo najde mezi vrcholky hor průchodnou cestu.“

neznámý trpaslík

„Zlato. Jaký má zlato význam?

To, po čem toužím, je vědění. Protože s tím dokážu stvořit všechno, co bych chtěl.

Zlato vytváří jenom závist.“

Kentaira Nezdolná
někdejší Coiřina fámula

„Možná nás stvořil Vraccas, ale jak můžeme mluvit o spravedlnosti u otce, který svému dítěti vloží do kolébky to samé, co ostatním čtyřem?

Teď byste mohli namítnout: Copak to nevidíte? Vraccas vás obdaroval tím, že jste nejlepšími válečníky.

Na to odpovídám: To nebyl jeho dar. To byla naše zásluha.“

Rognor Zabiják
kancléř Třetích

„Měl jsem syna. I na něj jsem ve Phondrasônu myslel. Jakmile toho budu schopen, začnu ho hledat. Po téměř nekonečných cyklech, kdy byla má mysl zastřená, potřebuju jistotu. Potřebuju jistotu ve spoustě věcí.“

Tungdil Zlatoruký

DRAMATIS PERSONAE

Skrytá země

Kmeny trpaslíků

PRVNÍ

Xamtor Vzdorohlavý z klanu Vzdorohlavých, král Prvního kmene, zvaných jen „První“

DRUZÍ

Boïndil „Pruďas“ Dvojčepel z klanu Vrhačů seker, král Druhých a velkokrál všech trpasličích kmenů

Boëndalin Mocná rána, jeho nejstarší syn

TŘETÍ

Tungdil Zlatoruký, válečník a učenec z kmene Třetích, kmene Lorimburova

Goda Ohnivá z klanu Vždyodvážných, válečná maga a Pruďasova žena

Hargorin Smrtonoš z klanu Drtičů kamenů, velitel Černé švadrony a král Třetích

Rognor Zabiják z klanu Pobíječů skřetů, kancléř Třetích

Bolîngor Lapač čepelí z klanu Železných pěstí, válečník trpaslíků

Furobil Polykač jisker z klanu Polykačů ohně, alchymista

Lorimgon Léčitel z klanu Napravovatelů kostí, léčitel

ČTVRTÍ

Frandibar Klenotník z klanu Zlatotepců, král Čtvrtých

Aurogar Širokoruký z klanu Hledačů stříbra

PÁTÍ

Balyndis Železný prst z klanu Železných prstů, královna kmene Pátých

Balyndar Železný prst, její syn

Belogar Válečné kladivo z klanu Drtičů

Gosalyn Horosráz z klanu Hledačů chodeb

Girgandor Bouřlivák z klanu Valcířů železa

Goïmbar Hledač drahokamů z klanu Opálových očí

Barborín Udatná paže z klanu Rychlopádných

SVOBODNÍ TRPASLÍCI

Beligata Tvrdopěstná, původně z kmene Třetích, nyní Svobodná

Gordislan „mladší“ Hvězdná pěst, král Zlatotvrze

Lidé

Mallenia, královna Gauragaru a Idoslânu

Sha’taï, kmotřenka

Rodario Nedostižný, král Urgonu

Isikor, král Rân Ribasturu

Astirma, královna Sangreînu

Coïra, maga a královna Weyurnu

Rodîr Korouhevník, válečník

Lot-Ionan, magus a někdejší pěstoun Tungdila Zlatorukého

Natenian, král Tabaînu

Raikan z Háje, uchazeč o trůn Tabaînu

Tenkil z Hoge, jeho společník a válečník z Tabaînu

Lilia, válečnice z Tabaînu

Irtan, válečník z Tabaînu

Ketrin, válečnice z Tabaînu

Cledenia, šlechtična z Tabaînu

Dirisa, šlechtična z Tabaînu

Heidor, pomocník hostinského z Gauragaru

Elfové

Ilahín

Fiëa, jeho žena

Phenîlas, sorânïon

Ocâstia, válečnice a sorânïan

Ataimînas, regent Ti Lesinteïlu a naishïon elfů

Nafinîas

Tehomin, naishïonův vyslanec

Menahîn, naishïonův vyslanec

Venîlahíl, sorânïon

Chynêa, mluvčí nově příchozích elfů u východní brány

Semhîlas

Rahîlas

Inisëa

Vilêana, kněžna

Alfové

Carmondaj, mistr slovem a obrazem

Aiphatòn, bývalý císař alfů ve Skryté zemi a dítě Nesmrtelných

Nodûcor, zavržený alf

Acïjn Rhàrk

Tsatòn nar Draigònt, válečník

Djerůn, tělesný strážce magy Andôkai

Pojmy

Bestie narshân: šelma, která se vyskytuje ve Phondrasônu a v Zemi za horama

Acïjn Rhàrk, vlastní název Acrontů (v řeči trpaslíků), zvaných rovněž Putující věže a Dorón

Ashont (alfsky): obrovské bestie, které loví jiné bestie.

Fin’Sao: měniči, kteří dokážou imitovat jenom bestie.

Zlatý ohňočerv: tvor podobný obrovskému červu, spřízněný s draky

Shintoìt: označení potomka Nesmrtelných

Botoikové: magií nadaní lidé v Zemi za horama

Phondrasôn (alfsky): místo v podzemí, kam odcházejí vyhnanci

Srai G’dàma: svatá královna matka, vládkyně Acïjn Rhàrk

Nrotai: první vlna při válečném tažení Acïjn Rhàrk; často mladí válečníci, kteří se musí osvědčit.

Kân Thalay: mystické slovo, označují stav naprostého vnitřního klidu

Žadár: alfské označení Neviditelných

Naishïon: vševládce, nejvyšší vládce elfů

Sorânïon/sorânïa: nejvyšší vyšetřovatel nebo vyšetřovatelka u elfů

Cent: jednotka hmotnosti, odpovídá dvěma stům liber

Ido: příslušnice vládnoucího rodu v Idoslànu

Fámula/fámulus: magií nadaný člověk, učedník maguse nebo magy

Magus/maga: čaroděj/čarodějka

Prolog

Skrytá země,
říše elfů Ti Lesinteïl
(někdejší říše alfů Dsôn Bhará),
6492. sluneční cyklus, počátek léta

Raikan z Háje přitáhl koni uzdu, když se před nimi objevil téměř neviditelný okraj kráteru, který byl centrem alfské říše nenáviděných trojčat. Čtyřhlavý doprovod uchazeče o tabaînský trůn dojel až k němu a rovnoměrně se rozdělil napravo a nalevo od něj, než se zastavil. Tři muži a dvě ženy v okázalých, drahých šatech a lehkých světlých pláštích ještě před sesednutím nevěřícně přelétli pohledem z jedné strany na druhou. S takovou změnou nikdo z nich nepočítal.

„Prohrál bych každičkou sázku.“ Urostlý, tmavovlasý Raikan pocházel ze starého šlechtického rodu a kdekdo ho považoval za budoucího regenta, jakmile jeho starší bratr Natenian splní svůj slib a ze zdravotních důvodů se vzdá nároků na trůn. Proto mu příslušelo vést jednání s elfy, kteří se, osvobození od nadvlády alfů, usadili na tomto místě.

„Já taky,“ přiznal se jeho přítel Tenkil z Hoge udiveně a přiložil ruku k čelu, aby si zastínil oči a palcem si shrnul stranou několik pramínků černých vlasů. Byl z jejich skupiny nejsilnější, měl takové svaly, že bylo zapotřebí mnoha ocelových kroužků, aby se z nich spletla kroužková košile v potřebné velikosti. Válečník si nedal vymluvit nošení zbroje, přestože se jednalo o poklidnou návštěvu u sousedů. Na závěsníku také s sebou táhl většinu svých zbraní. „Jak se jim to podařilo?“

Lilia, Ketrin a Irtan dosud mlčeli, až příliš je zaměstnával údiv.

Raikan si připomněl uplynulý podzim, zimu a jaro, tato roční období v sobě skrývala řadu hrdinských činů, úmrtí a vítězství.

Jedna vlna válečníků za druhou vyrážela do boje, aby zničila Dsôn Aklán spolu s posledními černoočky na severu Skryté země. Statečným bojovníkům se to nakonec podařilo – za cenu neuvěřitelných ztrát.

Potom se začalo s bouráním alfských příbytků, odstraňováním palácové hory a zaplňováním kráteru. Na práce dohlíželi elf Ilahín a jeho manželka Fiëa.

Jeden cyklus po smrti Lot-Ionana, alfů, kordriona, draka Lohasbranda a jeho skřetů se do Skryté země pozvolna vrátil klid. Trůny lidských říší byly obsazené, podařilo se zabránit svévoli jak jednotlivců, tak i davů. V říších bylo nastoleno právo a pořádek.

Raikan cítil, že království Tabaîn je na dobré cestě. Pár knížat a zbohatlíků bylo ještě nutno odkázat do patřičných mezí, aby se napomohlo upevnění obilnice na severozápadě Skryté země i zevnitř.

Uprostřed příprav na královu abdikaci zastihla bratry pozvánka elfského manželského páru Ilahína a Fiëy, aby přijeli do Ti Lesinteïlu.

Ke dvoru.

Raikan netušil, že ta hrstka elfů si už zvolila krále nebo že by jejich počet narostl tak rychle, aby umožnil vznik královského dvora. „Zajedeme k nim a podíváme se na ten zázrak zblízka.“

Nevelký oddíl jezdců nasměroval koně na mírně se svažující širokou cestu.

Když člověk znal staré historky, dala se rozhodně vytušit někdejší hloubka kráteru, v němž stávalo hlavní město severních alfů. Elfům se navážením zeminy podařilo z kráteru vytvořit několik mil širokou, kruhovitou proláklinu. Ale hustý, bujný les, který se v ní vypínal vzhůru, byl pro Raikana tím pravým zázrakem.

Koruny stromů tvořily sytě zelené, zvlněné moře listoví, do něhož se se svými společníky ponořil. Mezi více než sto kroků vysokými stromy si připadali jako na dně oceánu.

Raikan se těšil z pohledu na třpytivou hru světla, na mnoho barevných odstínů listí, kůry a svěžích poupat. Vůně vzduchu připomínala med, neobvyklá koření a kadidlo. Přinášela jeho smyslům více života a zároveň je mátla.

„Ještě nikdy jsem neviděl stromy, které by měly takové květy,“ prohodil Tenkil podezřívavým tónem. „Nebo které by rostly tak rychle.“

„Já na tom nevidím nic špatného, protože tím zařídí, aby živá příroda překryla tu hrůzu.“ Raikan z toho měl dobrý pocit, probouzela se v něm nesmírná víra, že setkání u elfského dvora bude pro Tabaîn nesmírným přínosem.

Proto paktu s říší elfů, nebo i se všemi třemi elfskými říšemi, v duchu nic nenamítal. Ve srovnání s Gauragarem nebo Idoslânem by z toho Tabaîn měl jen prospěch.

Ve Skryté zemi sice začínala zcela nová éra, ale Raikan královně Mallenii nevěřil. Navzdory jejímu umění v boji a rozhodnosti, jimiž byla pověstná, mu nesmírně vadila jedna věc: to, jak se chovala ve svém životě. Co můžete očekávat od panovnice, která se oddává nějakému herci, který má zároveň poměr i s jednou magou?

Raikan nečekal, že by na ně Mallenia chtěla zaútočit, ale považoval ji za náladovou a zbrklou. Kdyby měl na své straně elfy, vyvolal by tím velký dojem i u vlastního lidu. Chtěl pro svou zem dosáhnout jistoty a bezpečí, nic jiného.

Poselstvo z Tabaînu pokračovalo dál klikatou cestou, vinoucí se mezi mohutnými stromy.

Ze všech stran je obklopoval světlem zalitý les. Z půdy vyrůstal mech a kapradí, nebyl zde žádný hustý porost, takže Raikan tu a tam zahlédl i divokou zvěř, která se na ně dívala. Věděla, že se od lidí nemá čeho obávat.

„Podívej se doprava,“ houkl Tenkil. „Zdá se, že elfové nebyli důkladní.“

Raikan otočil hlavu a postřehl pozůstatky impozantní sochy z kostí, která nepochybně byla alfského původu.

Vypadala jako tělo obrovitého válečníka, který se zvedá ze země, aby se vrhl na nepřátele. Děsivé umělecké dílo, vytvořené z bezpočtu kostí, obepínaly ze všech stran zelené šlahouny.

„Nebude trvat dlouho a rostliny to rozloží,“ usoudil Raikan a cítil, jak mu po zádech přeběhl mráz. Alfové budou vyhlazeni. Oni a s nimi všechno, co vytvořili.

Pět jezdců dorazilo na velké prostranství, v jehož středu se tyčil kolosální strom, jehož větve se vypínaly nad elfskou osadu jako přírodní štít. Raikan si neuměl představit, jak hluboko musejí sahat kořeny, aby udržely takovou tíhu.

Ve světlém stínu se tyčil zhruba tucet stavení. Celé byly postavené z kamenů, vypadaly jako malé pevnosti a přesto v sobě skrývaly dostatek hravých prvků, aby nepůsobily dojmem kostek, které ze stavebnice poztrácel nějaký obr. Otesané kvádry byly natřené odstíny zelené barvy, pomalované rozmáchlými ornamenty a obrostlé různými rostlinami. Dokonale zapadaly do zdejšího prostředí.

Zdálo se, že si Tenkil začíná dělat starosti. „Ten, kdo by chtěl tuhle osadu dobýt, by musel bojovat o jeden dům za druhým.“

Raikan neměl válečníkovi tuto poznámku za zlé. Dlouhou dobu bojoval s nepřáteli Tabaînu, proto každé místo posuzoval podle taktických měřítek, než se na ně zadíval mírumilovnýma očima.

Po zpevněných cestách se procházeli elfové a elfy a na nově příchozí vrhali přátelské pohledy. Raikan napočítal nejméně čtyřicet obyvatel, kteří se v osadě pohybovali. Dal ostatním znamení, aby zůstali stát. „Slyšel jsem něco v tom smyslu, že do Skryté země přišla jenom hrstka elfů.“

„Těch je víc.“ Tenkil hlasitě vydechl. „Mnohem víc.“

„Ale nejsou ozbrojení.“ Raikan se na přítele povzbudivě usmál. „Nepřejí nám nic zlého.“

Uprostřed nevelké osady stál sto kroků dlouhý a sto kroků široký dům, jehož klenutá střecha se nad nimi vypínala ve výšce dobrých padesáti kroků. Zvenčí se kolem něj táhly čtyři balustrády, vzdálené od sebe zhruba deset kroků.

Dům byl postaven převážně ze dřeva, trámy byly ozdobené uměleckými dřevorytinami. Na nich se jemně pohupoval nespočet bílých lampionů s červenými runami. Úplně odshora visely až k zemi dva obrovské černé prapory, na nichž zářily bílé ornamenty. Ve spodní části lemovaly masivní dvoukřídlou bronzovou bránu, na níž se nacházely další runy.

„Elfové jsou nejrychlejší stavitelé, jaké jsem kdy viděl,“ přiznal Tenkil, aniž by svou poznámku myslel jako pochvalu. Z jeho slov bylo možné vycítit, že nevěří, že se zde všechno událo tak, jak mělo.

Teď už mám toho jeho škarohlídství po krk. Raikan chtěl válečníka krátce pokárat, když se brána otevřela a vystoupil z ní elf v širokém, tmavě zeleném hávu. Na rukou mu balancoval tác s karafou na vodu a pěti poháry, krátké černé vlasy měl uhlazené dozadu, což jen zdůrazňovalo jeho mírně špičaté uši. Na opasku, který mu obepínal úzké boky, visela dlouhá dýka.

Vznešeným krokem se blížil ke skupině jezdců.

Raikan nepovažoval za přiměřené, aby nápoj, který jim elf přinášel, přijal v sedle. Proto sesedl. Tenkil, Lilia, Ketrin a Irtan ho napodobili.

Mořem stromů zadul mírný vánek a množství zvonečků, rozvěšených ve větvích a zdola téměř neviditelných, se rozcinkalo. Daný okamžik tím nabyl slavnostnější ráz.

Elf naznačil úklonu a nabídl jim poháry na podnose. „Vítejte, lidé z Tabaînu. Můj pán má radost, že jste přijali jeho pozvání.“

„My vám musíme poděkovat.“ Raikan a ostatní členové družiny uchopili každý svůj pohár.

Již první doušek byl nesmírně lahodný. Voda byla naprosto čistá a osvěžila je víc než cokoliv, co budoucí král kdy pil. Jemnou příchuť, kterou v ní cítil, nedokázal k ničemu přiřadit, zanechávala mu však v hrdle příjemný pocit chladu.

Poté co vypili nápoj a odložili poháry, elf se s mírným pousmáním otočil. „Následujte mě, prosím. Můj pán vás očekává.“

Raikan za ním zůstal v odstupu dvou délek paže, pak vykročil. „Ketrin, ty počkáš u koní.“

Plavovlasá žena přikývla, shrnula uzdy všech koní a sevřela je v ruce.

Tenkil významně kývl do výšky. „Hlídači. Devět lučištníků, jestli to správně vidím. Stojí ve stínu druhé balustrády.“

Raikan by se velice divil, kdyby tomu bylo jinak. „Předpokládejme prostě, že tam stojí proto, aby nás chránili.“

Takže v Ti Lesinteïlu žije ještě více elfů. Odkud sem přišli?

Tenkil se hrubě zasmál. „Stejně jako ti skrytí zvědové v lese, kteří na nás mířili, když jsme jeli kolem nich?“

Raikan mlčel. On si elfských vojáků vůbec nevšiml. Jeho příteli se podařilo, že mu svými poznámkami zkazil dobrou náladu.

Prošli dvojitou bránou a ocitli se ve velké, ničím nezdobené hale, v níž byla cítit pronikavá vůně kadidla a květů. Na stěnách se daly rozpoznat nakreslená písmena a nápisy a stylizované krajinky s ptáky. Barvy se chvilkami zatřpytily, jako by byla na kresby nanesená tenoučká vrstva tekutého kovu.

Zadní část haly byla díky podestě v trochu větší výšce, pokrývalo ji několik rohoží. Čekal tam na ně nějaký důstojně vypadající hnědovlasý elf. Klečel na patách, což nevypadalo příliš pohodlně. Rafinovaně střižený oděv byl zhotoven z bílé látky s vetkanými zlatými a stříbrnými vlákny. Otvory ve střeše budovy dopadaly dovnitř z různých směrů sluneční paprsky, jejich odrazy zalévaly elfa světlem. Prsteny zdobené ruce spočívaly na stehnech, oči měl upřené na návštěvníky.

Raikan dosud znal pouze Ilahína a Fiëu a potají doufal, že na ozdobném trůnu nalezne právě Ilahína. Prosté vybavení haly ho překvapilo stejně jako cizí král.

Elf, které je uvedl, naznačil úklonu a pronesl něco elfsky.

„Používejme jazyk lidí,“ skočil mu panovník do řeči. V jeho slovech zazníval jednak dobře známý, melodický tón, jednak nezvykle tvrdý přízvuk. „To je nezdvořilé. Raikan by si mohl myslet, že před ním chceme něco zatajit.“ Elf je elegantním gestem pravicí pozval blíž, jeho pohyb zároveň připomínal rozkaz.

Raikan přikývl a vykročil, když tu ho Tenkil popadl za rameno.

„Já před ním nepokleknu,“ zašeptal, ale členění místnosti zesílilo zvuk jeho slov, takže je slyšeli všichni přítomní.

„Panovník elfů taky klečí.“

„On ať si dělá, co chce, ale já skloním koleno nanejvýš při posledním vydechnutí. Dost dlouho jsem bojoval, abych se už před nikým nemusel…“

To stačí! Raikan mu káravě pohlédl do tváře. „Tak počkej u koní.“

Tenkilovy rty se rozevřely, objevila se mezi nimi tenoučká škvíra, měl však dost rozumu, aby nevyslovil to, co se mu dralo na jazyk. Tak se otočil na patách a vyšel z haly.

Byl příliš dlouho ve válce. Raikan a poslední dva společníci, kteří mu zbyli, Lilia a Irtan, zamířili k podestě a stejně jako elf poklekli. Vybrali si místa dost daleko od vládce elfů, jehož obklopovala aura moci a sebedůvěry. Už jen pohled jeho bdělých, šedozelených očí v sobě skrýval jistou nadřazenost.

Na umění diplomacie bylo v uplynulých cyklech málo času, a tak mladý Tabaîan tápal v oblaku nejistoty, navíc se nikde nezachovalo, jak při jednání s vládcem elfů vystupovat. Budu čekat.

S hlasitým kovovým zvukem připomínajícím úder gongu se bronzová brána zavřela. Zvuk ještě chvíli dozníval, pak se do vytrácející se ozvěny vmísily tiché tóny zvonků.

Dlouhou dobu se nic nedělo, elf a lidé seděli proti sobě a vyčkávali.

Raikan musel zanedlouho potlačit zívnutí. Díky vůni kadidla a harmonicky naladěným zvonkům z něho v místnosti postupně opadalo napětí, přestože sezení v kleče bylo s každým úderem srdce nepohodlnější a nepohodlnější. Zároveň však byl stále klidnější.

Zdálo se, že právě na to jejich hostitel čekal.

„Já jsem Ataimînas, vládce Ti Lesinteïlu a naishïon elfů. Jak vidím, Tabaîn ke mně vyslal svého budoucího panovníka.“ Přiložil si dlaň k hrudi těsně u srdce. „Cítím se poctěn.“

„Čest je zcela na mé straně.“ Raikanovi elfova slova lichotila, zároveň si všiml, že ho dolní části nohou a lýtka začínají svědit. Nepotrvá dlouho a kvůli nezvyklé poloze mu údy úplně zdřevění. „Vykonali jste tady hotový zázrak.“

Ataimînas se vděčně pousmál. „Naše skromné umění něco vykouzlit se spojilo s mocí magy Coïry, abychom společně pohřbili nedávné hrůzy a zapomněli na ně.“ Rozpřáhl ruce. „Hovořme o budoucnosti, mladý králi. Nic jiného nás už nesmí zajímat.“

Raikan souhlasil. „Jak vám může Tabaîn pomoci?“

„Obilím.“ Ataimînas složil ruce do klína, prsteny a kameny, které byly do nich vsazené, se zatřpytily. „Říše elfů se teprve nově vytvářejí, a tak nám zbývá málo příležitostí, abychom obdělávali pole a věnovali se selským pracím. V nejbližších deseti cyklech máme v úmyslu pokrýt naši potřebu obilím z úrodného Tabaînu. Slyšel jsem, že vaše pole plodí stejně jako v minulosti bohaté klasy.“

Začíná to dobře. Tím se opravdu blížíme ke spojenectví. Raikan se nechtěně pousmál. „Těch pár pytlů žita budeme určitě moci postrádat.“

„Já hovořím o všech elfských říších: Ti Âlanduru, Ti Singàlai, které říkáte Zlatá nížina, a Ti Lesinteïlu. Když to všechno sečteme, počítáme s potřebou jedenácti set centů.“

Raikan zaslechl, jak se Lilia vedle něj překvapením zajíkla.

„Kolik úst musíte nakrmit, regente Ataimînasi?“

Zdálo se, že elfa tato otázka překvapila. „Myslel jsem si, že vám děti Vraccase předávají o našem příchodu podrobné zprávy. Nebo snad ne? My s tím neděláme žádné tajnosti.“

„Trpaslíci posílají pravidelné zprávy radě králů, ale ta se naposledy sešla před půl cyklem,“ vysvětloval Raikan svou neinformovanost.

„Chápu. Potom se tedy dočtete, že jsme sem přitáhli z jihu, západu i z východu hned poté, co nás dostihlo znamení naší Stvořitelky, že hrozba vznášející se nad naším národem pominula.“ Ataimînas ukázal k bráně. „Toto je pouze jedna osada z mnoha, králi Raikane. My se znovu stavíme na nohy a tentokrát se nebudeme od lidí a trpaslíků vyčleňovat tak, jak to činili naši předchůdci.“ Elf narovnal hruď, jeho oděv se ve slunečních paprscích znovu zaleskl. „Vím, jakou mají elfové ve Skryté zemi pověst, a obávám se, že si ji vysloužili právem. To se změní dříve, než se obmění jedna lidská generace.“ Ukázal na Raikana. „Obchodní kontakty s Tabaînem představují počátek. Pokud to tak budete chtít.“

Samozřejmě. Raikan se však vyvaroval hlasitých příslibů. „Pořád ještě jste mi neřekl, kolik elfů sem přišlo.“

„Do dnešního oběhu to bude asi tak deset tisíc.“ Ataimînas postřehl údiv ve tvářích návštěvníků, na který zareagoval přátelským smíchem. „Měl byste se vidět, mladý králi. My nejsme žádní dobyvatelé. Jenom se vracíme na místo, na kterém nás Stvořitelka zformovala. A proto taky potřebujeme více obilí.“

Vyhlídka na takový obchod a spojenectví byla lákavá. Raikan by měl jásat. Nedokázal se však zbavit nepříjemného pocitu z tak obrovského počtu elfů ve Skryté zemi. Jako kdyby Tenkil po svém odchodu zanechal v hale neviditelný závoj nedůvěry. Raikana to nahněvalo.

„My vám poskytneme další osivo, které pro nás Tabaîn vypěstuje na svých vlastních polích,“ pokračoval Ataimînas v řeči. „Jedná se o pšenici mimořádné kvality a vy dáte ta pole střežit, králi Raikane. Za to vám zaplatím dalším zlatem.“ Blahosklonně se usmál. „Udělám z vás boháče.“

Poté vyložil, jak vysoká by za to měla být odměna, navrhl i cenu za cent obilí.

Raikan neodporoval a nepustil se do vyjednávání. Zlato, které takto mohl očekávat, značně převyšovalo cenu, jakou by normálně požadoval.

„Mám radost, že budeme moci pomoct říším elfů,“ odvětil místo toho. S takovýmto obchodem v zádech bude moct následně snáze přednést svou žádost o uzavření spojenectví.

„Neztrácejme čas.“ Na Ataimînasův pokyn se otevřela boční dvířka skrytá v obložení síně a dovnitř vstoupili dva elfové.

Přinášeli pergamen a papír, smlouva o dodávce a pěstování obilí byla již předem připravená. V oboustranném porozumění byly listiny doplněny o čísla udávající množství obilí a cenu ve zlatě, potom je oba partneři podepsali.

Raikan si uvědomoval, že tímto předbíhá právo na královskou korunu své země, ale takovou příležitost si nemohl nechat uniknout. Jde o prospěch Tabaînu.

„Mockrát děkuji,“ řekl elfovi, který mu podal jeden exemplář podepsané dohody. „Smím využít této příležitosti a…“

„Tím je jeden obchod uzavřen.“ Ataimînas vypadal potěšeně. „Promluvme si o dalším: o půdě.“

Těmito slovy teď mladého krále zaskočil. „Nerozumím. Chtěli jste pole pro svou vlastní odrůdu obilí…“

„Tato říše elfů, v níž se se svými přáteli nacházíte, se sloučí s oběma dalšími říšemi. Odkoupíme zem, která mezi nimi leží.“ Ataimînas sáhl za sebe, vytáhl mapu a rozložil ji. Byly v ní již vyznačené nové hranice jednotlivých zemí a říší. „Od Tabaînu bychom rádi dostali část země nacházející se na sever od Âlanduru, až nahoru k předhůří. Toto území sice neleží přímo mezi našimi zeměmi, ale perfektně by do naší nové říše zapadlo.“

Raikan z jeho tónu vytušil, že elf nepočítá s tím, že by někdo jeho plánům odporoval. To musí neodvratně vyvolat potíže. Z říše elfů se rázem stal nevhodný partner pro případné spojenectví. Místo většího bezpečí by od něj hrozily střety. Raikana přepadl pocit, že celou cestu vážil nadarmo. „Předpokládám, že ještě promluvíte před radou králů? Vaše žádost se v první řadě týká královny Mallenie.“

„Je to tak. Obávám se však odporu ze zcela nicotných důvodů. Jako vládkyně dvou zemí je zároveň spojena s králem Urgonu, díky tomu můžou proti mně vystoupit silou tří hlasů.“ Ataimînas si změřil Raikana zkoumavým pohledem. „Chtěl bych, abyste mě podpořil.“

Mladý muž konečně pochopil, proč byla za obilí nabídnuta tak velkorysá cena. „Musím si o tom promluvit s bratrem,“ hledal Raikan východisko, jeho výmluvě však chyběla sebemenší kapička přesvědčivosti. „Takové rozhodnutí má mnohem větší dosah než dodávky a pěstování obilí.“ Zdá se, že Tenkil měl se svým škarohlídstvím pravdu. Rýsovala se další válka, a to pouze jeden cyklus po osvobození Skryté země.

Elf se nadále nezávazně usmíval, po sličné tváři mu přelétaly zlaté a stříbrné záblesky. „Promluvte si s ním o tom, Raikane z Háje. Určitě ho dokážete přesvědčit. Kdo by neměl radost, když se jeho přítelem stane sám naishïon?“

Raikan si připomněl, že Ataimînas použil toto slovo hned na počátku. „Promiňte mi mou nevědomost, ale posledních dvě stě padesát cyklů uplynulo bez toho, že by tu někdo elfy viděl nebo s nimi dokonce i hovořil. Tento titul znamená…?“

„Do vaší řeči by se dal přeložit jako neomezený vládce.“ Elf se nadále choval více než přátelsky. „Mého národa. Ne Skryté země,“ dodal po chvíli s lišáckým pousmáním. „Abych předešel nedorozumění.“

„Samozřejmě.“ Raikan byl velice rád, že nechal Tenkila u koní. Jeho válečník by se okamžitě pustil do disputací. Až pojedeme domů, bude nad čím přemýšlet. To spojenectví budeme muset důkladně uvážit.

„Slyšel jste o tom dítěti, které nalezli v Šedých horách?“ zeptal se Raikan, aby převedl hovor na jinou kolej.

„Myslíte to děvče?“ Ataimînas rázem působil mnohem uzavřeněji, protáhl se a mírně se zaklonil. „Jestli se mě ptáte na můj názor: Belogar Válečné kladivo ji měl zabít. Já si myslím to samé, co ten trpaslík. Stejně jako on mám obavy, že se to dítě nestane pro vlast nás všech žádným požehnáním.“

To mi musí vysvětlit blíž. Raikan se nadechl k další otázce – když zvenčí zazněl hlasitý křik a svištění šípů, následované dalšími výkřiky a ržáním rozčilených, vyděšených koní.

Příští a již brzký král Tabaînu vyskočil na nohy, vedle něho se zvedli Irtan a Lilia – ale stejně jako Raikan padli po prvním pokusu zpátky na rohože. Sezením v nezvyklé poloze se jim přerušil přívod krve, ztratili cit v nohách, od kolen dolů byli prakticky úplně ochromení. Bezmocně leželi v hale na zemi, staly se z nich snadné oběti.

„Tenkile!“ Raikan se podíval k zavřené bráně, poté na vládce elfů.

Ataimînas však již neseděl na svém místě.

Tak se časy ve Skryté zemi změnily.

Z hrdinného alfa se stal zajatec panovníků a posléze pokojový psíček lidí, kteří se dostali k moci – alespoň zdánlivě.

Ale můj čas nastane, zase přijde.

Protože to mne poučilo: čas.

nalezené tajné poznámky k dílu:
Pravdivé spisy
sepsané Carmondajem na vyšší rozkaz

I

Skrytá země,
Sjednocené království Gauragar-Idoslân, město Kamenec,
6492. sluneční cyklus, počátek léta

Jak rychle se věci mění,“ zamumlal Boïndil „Pruďas“ Dvojčepel z klanu Vrhačů seker do svých nádherných vousů, které si pečlivě učesal.

Vjížděl v plné zbroji na černobílém strakatém poníkovi do městečka Kamenec, v němž došlo před necelými dvěma cykly ke krutému masakru obyvatelstva. Alfové dospěli k názoru, že zdejší lidé mají dobře rostlé kosti, proto je všechny nahnali na tržiště, povraždili a vykostili. Kosti, které se jim zdály vhodné, použili pro svou vlastní uměleckou tvorbu.

Město, které doslova vykrvácelo, se po skoncování s černoočky stalo pramenem života. Král Druhých a i velkokrál trpasličích kmenů nyní poklidně projížděl místními rušnými uličkami.

V opuštěných domech se usadili převážně mladí lidé, pole byla obdělávaná a přinášela hojnou úrodu, na stromech se dařilo nejlepšímu ovoci. Po dekádách hrůzy a temnoty konečně nastal rozkvět.

Na tomto místě, které se stalo symbolem změn ve Skryté zemi a počátku nové éry, se Pruďas sejde s radou králů, k níž byl přizván i elf Ilahín.

Od posledního setkání uplynula půlka cyklu a vládce všech dětí Kováře usoudil, že je nejvyšší čas, aby si spolu znovu promluvili. Výměna písemných zpráv nemohla nahradit rozhovor z očí do očí.

Některý věci musejí být řečený nahlas. Nejlíp u černýho piva. Zabočil s poníkem z cesty do brány, nad níž povlávaly prapory všech království. Nad nimi se skvěl název U Hrdinů.

Kopyta s hlasitým cinkáním dopadala na žulovou dlažbu a stěny hrázděných stavení, uspořádaných do čtverce, odrážely jejich zvuk.

Přímo za branou stáli dva lidští válečníci, postřehli trpaslíkovu pečeť a zasalutovali mu svými oštěpy. Muž stojící vpravo hlasitě vykřikl jméno nově příchozího panovníka, aby lidé v domech věděli, kdo právě dorazil.

„Muselo to být?“ zabručel Pruďas. „Chtěl bys asi uspět v tom, co se nepodařilo všem bitvám s jejich řinčením a rachotem: abysem ohluchl.“

Voják se nesměle ušklíbl, neodvážil se ale odpovědět.

Trpaslík zastavil před stodolou, sklouzl ze sedla, protáhl se a pohladil zvíře po hlavě. „Držel ses dobře. Ale stejně pořád nemám ježdění rád.“

Pruďas odmítl vzít si s sebou početný doprovod. Tak zkušený válečník jako on nepotřebuje žádné společníky, jenom by mu bránili v rychlém postupu. Cesta z Modrých hor, v nichž se rozkládalo jeho království, se řádně táhla, ale pro jednoho poníka a jednoho hosta se vždycky našla stáj a trocha sena stejně jako jídlo, černé pivo a postel.

Pruďas si přehodil spletený, stříbřitě černý cop na záda a natáhl ruku pro vraní zobák, houpající se v úchytu u sedla, když se rozlétly dveře hostince.

Z nich vyšel Rodario Nedostižný, který se nyní mohl honosit titulem panovníka. Potomek kdysi největšího mima v zemi měl na sobě zářivě bílou róbu s nesčetnými pestrými výšivkami, sepnutou černým opaskem. Přes ramena měl přehozený hnědý šátek se zelenými horskými ornamenty. Aristokratický obličej zdobil malý knírek a odvážný vous, hnědé vlasy byly na hlavě svinuté do pěstěných kadeří.

„Ó, nejvladařštější mezi vladaři,“ zvolal přehnaně a rozpřáhl ruce na pozdrav. „Hleďte, ač malého vzrůstu, přesto má srdce obra a řídí…“

Pruďas se na něj zadíval. „Co to má znamenat, co to taháš na svým těle?“ S trhnutím vytáhl vraní zobák z úchytu a s úšklebkem si ho přehodil přes rameno, kroužky kroužkové košile tiše zazvonily. „To máš župan?“

„Tohle, ty nevědomý paličáku, je nejnovější móda z mé říše.“ Rodario, král Urgonu a milenec Mallenie a Coïry, se jednou teatrálně otočil kolem dokola, až mu šosy oděvu široce zavlály. „Sám jsem tyhle šaty navrhl.“

„Ohó, tos zapomněl, že už nestojíš na jevišti? Sedíš na opravdovým trůně a měl bys být panovníkem, ne ho jenom hrát.“ Pruďas si prohrábl vousy. „Kromě toho jsi přibral. Budou ti muset rozšířit látku pod zadnicí.“

„Tady stojí zosobnění laskavosti v trpasličí podobě.“ Rodario založil ruce v bok a zasmál se. „Tomu říkám výměna roztomilých komplimentů.“

„Kdo mě kvůli vzrůstu označuje za malýho, nemůže čekat žádný milosrdenství.“ Pruďas popošel k bývalému herci a podal mu ruku. „Přesto mám radost, že tě zase vidím, králi Rodario První.“

Když se jejich prsty setkaly, naznačil muž úklonu, z obličeje mu zmizely všechny známky šibalského žertování. „Je to pro mě čest, že tě vidím, příteli, velkokráli Boïndile.“

Krátce se na sebe usmáli, potom po prvním pevném stisku uvolnili sevření a vešli do domu.

„Odkdy sis přestal vyholovat vlasy na boku hlavy? Vypadá to nezvykle.“

„Neměl jsem čas,“ odbyl ho Pruďas ledabyle. Je a vždycky bude hercem. Já se o účesech určitě nebudu s nikým bavit.

Ve vysokém, bohatě vyzdobeném lokále, který byl upraven pro setkání královské rady, čekal černovlasý Ilahín, oděný do podobně střižených šatů jako Rodario, i když s ne tak zářivou bílou látkou a bez výšivek. Pruďas v duchu usoudil, že elf působí mnohem lepším dojmem než král Urgonu.

V rozích postávaly ozbrojené stráže různých panovníků, jak se dalo poznat podle erbů na zbrojích. Byly vyzbrojené krátkými meči a štíty a společně dohlížely na bezpečí při ochraně životů svých vladařů.

Hostinský a jeho personál nešetřili námahou a dokonce zavěsili k oknům věnce z různých květů. V místnosti byl mírně cítit mýdlový louh, kterým byly vydrhnuté podlahy, do toho se mísila vůně pečeného masa. O jídlo bylo postaráno.

Ilahín kývl nově příchozímu na pozdrav. „Zdravím tě, velkokráli. Je skvělé, že jsi sem ve zdraví přijel.“

Mallenia, jako vždy oděná do těžké zbroje, již seděla u stolu a studovala několik listin se zprávami. Byla do řádků tak zahloubaná, že Pruďasův příchod dosud vůbec nepostřehla.

Když ji chtěl Rodario oslovit, trpaslík ho jemně zadržel. „Na to bude ještě dost času. Nech ji, ať čte.“

Servírka mu podala pohár s černým pivem, vyřezaný z velkého tesáku, a Pruďas ho pozvedl k přípitku se všemi přítomnými v místnosti, aniž by z ramene sundal vraní zobák. „Na Vraccase a královskou radu. Ať je cesta při návratu domů míň prašná.“

Jedním rázem vyprázdnil pohár a gestem požádal o další, což Rodario okomentoval širokým úšklebkem.

„Pověz nám, herče: jedna z tvých žen sedí u stolu – kde je ta druhá?“

Malleniina plavá hlava se okamžitě zvedla, žena přivřela víčka, místo očí byly vidět jenom dvě úzké štěrbiny.

„Nechtěj, abych si myslela, že tvůj rozum dostal v některé z dřívějších bitev krutou ránu,“ procedila s jedovatým úsměškem.

Pruďas vyměnil prázdný džbán za plný. „Copak nemám pravdu?“

Velkýma očima pohlédl na Ilahína. „Řekni, že jsem neproved nic nesprávnýho.“ Ukázal pohárem na Rodaria, přes okraj z něho vyšplíchla trocha pěny. „Ten tam by neměl dost odvahy. Ona má větší meč.“

Elf musel sám se sebou bojovat, aby potlačil úsměv.

V tu chvíli od brány hlasitě ohlásili příjezd královny Astirmy ze Sangreînu a krále Nateniana z Tabaînu. Podle mnohonásobného dusotu kopyt oba přicestovali s početným doprovodem.

„To je krása! Pojďme je přivítat.“ Rodario s úlevou chvátal ke dveřím a zmizel za nimi.

Malej zbabělec. Pruďas se uchechtl do džbánku a upil piva. „Takže nám chyběj už jenom Coïra a Isikor z Rân Ribasturu.“

Ilahín však potřásl hlavou. „Maga nepřijede. Mám u sebe zapečetěný dopis, jsou v něm zapsaná její vlastní slova.“

„Aha,“ udělal trpaslík obličej a zamířil na místo, které bylo pro něj připravené. Prapor velkokrále, který za ním visel z balustrády, ho jednoznačně určoval. Pruďas teprve tam odložil vraní zobák; těžká železná hlavice s dlouhým ohnutým koncem s řinkotem dopadla na dlažbu. „Proč nepřijede?“

Elf se posadil vedle něho. „Chtěla by dále pátrat po dalších pramenech magie. Zjistila totiž, že ten náš vyschl.“

Pruďas údivem pokrčil obočí. „Vyschl?“ Takovou hrůzu musel zapít dalším douškem.

Z toho plynulo, že se jediný volně přístupný a známý pramen nachází v jeho říši, v Modrých horách. Pramen střežila Pruďasova žena Goda a jejich děti.

Nešlo však ani tak o bezpečí jako o skutečnost, že pro Coïru nyní bude obtížné rychle se dostat k energii potřebné k jejím kouzlům. V dobách míru to nehrálo takovou roli jako v případě útoku na Skrytou zem.

„Objeví se nový prameny. Vždycky tomu tak bylo,“ prohodil Pruďas, aby sám sebe i elfa trochu uklidnil.

Naproti tomu se zdálo, že Ilahín si s tím moc starostí nedělá. „Nám je to dokonce milejší. Všechno, co se po dlouhou dobu nacházelo pod vlivem alfů, se mohlo jejich přičiněním změnit. To bylo i Coïřino přání: nalézt čistý, svěží pramen, plný nedotčené energie. Sitalia nám nějaký takový ukáže.“

„To je taky pravda. Doufejme, že tvoje bohyně pomůže. Vraccas nepřichází v úvahu. Nemá magii rád.“

Královna Astirma a král Natenian vstoupili v doprovodu Rodaria, mnoha stráží a hrstky dvořanů do místnosti.

Panovnice byla ještě hodně mladá, dokonce i podle lidských měřítek, a dohněda opálená kůže spolu s vybledlými světlými vlasy prozrazovala, že se často pohybovala pod pouštním sluncem. Na těle měla jen skromný kousek šatstva, před pohledy ostatních ho chránil poloprůhledný plášť z tkaného hedvábí.

Nateniana, jehož široký splývavý oděv v barvě žlutých obilných klasů zakrýval křehkou postavu, museli dovnitř dovést. Navzdory hůlce a péči se sotva držel na nohou. Hnědovlasý muž kašlal, chraptěl a táhl pravou nohu za sebou, přestože nemohl být o moc starší než Astirma. Pruďas se nedivil, že hodlá své místo na trůnu uvolnit ve prospěch mladšího, zdravého bratra.

Mallenia posbírala podklady a kývla na příchozí, jako by to byli vojáci, kteří se sešli na poradě před útokem. Jak si trpaslík připomněl, nikdy moc nedbala na rozvláčnou etiketu užívanou mezi urozenými šlechtici. Jedna z jejích předností.

„Můžeme začít. Isikor poslal zprávu.“ Ido zvedla jeden dopis, na němž se houpalo několik pečetí jako důkaz jeho pravosti: „Kvůli špatnému počasí se nemůže osobně dostavit, připojuje se však k většině v případě, že by se o něčem hlasovalo. Vždycky ku prospěchu Skryté země.“

„Slyšte, slyšte!“ Pruďas se vesele ušklíbl. „To věci jenom urychlí. A pochvalu si zaslouží posel, kterej ten dopis přinesl. Zdá se, že si s počasím umí poradit líp než jeho král.“

Panovnice a panovníci se dali do smíchu.

Po krátkém přivítání všichni zamířili na svá místa. Hostinský každému dolil vodu, pivo a víno, dvořané ustoupili do stínu balustrády. Rada králů mohla začít s rozpravou.

Mallenii náleželo právo vést jednání, protože se shromáždění nacházelo v její zemi. „Zdravím panovnice a panovníky Skryté země a nejdříve jménem všech požádám o pomoc bohů. Nechť nás chrání a obdaří moudrostí, abychom problémy vyřešili ku prospěchu našich poddaných a obyvatel našich říší.“

Pruďas zamumlal na souhlas. Proti tomu nemůže Vraccas nic mít.

„Ilahíne, ty pro nás máš zprávu od Coïry.“ Mallenia mu dala znamení, aby zlomil pečeť a přečetl, co je v dopise psáno.

Elf tak učinil a přitom všem vysvětloval, že se maga vydala hledat prameny magie, až potom přečetl obsah řádků.

Velevážená rado králů,

srdečně vás zdravím z neznámého místa někde ve Skryté zemi, kde se nepochybně budu nacházet ve chvíli, kdy bude Ilahín předčítat má slova.

Pramen magie ztratil svou sílu, a pokud nechci být odkázaná pouze na pramen v zemi mého váženého přítele Boïndila Dvojčepele, musím vyrazit a pátrat po dalším.

Vezměte na vědomí: záležitosti Weyurnu budou po tuto dobu spravovány Rodariem. On nechť rovněž hlasuje na shromáždění i mým jménem.

Jsem si jistá, že mi Samusin pošle něco lepšího, aby tak nahradil ztrátu pramene. Nebo že to již udělal.

Nepotrvá dlouho a zase se vrátím do svého úřadu a funkce.

Zdůrazňuji, co mi leží na srdci: Ilahín a jeho žena i všichni elfové se mnou jednali jako s dobrou přítelkyní.

Nechť s vámi sedí u stolu i Palandiell a Sitalia!

Coïra

Maga a vládkyně Weyurnu

Natenian zavřel oči, na Astirmě každý viděl její nesouhlas.

Díky tomu mohli dva lidé zabránit každému rozhodnutí královské rady – nebo rozhodovat, jak se jim zlíbí. Rozhodnutí krále Isikora připojit se k většině naprosto znemožnilo prosadit se při hlasování proti vůli Mallenie a Rodaria.

To může být veselý. Pruďas pozvedl pohár, který byl skoro prázdný, a připil Nedostižnému. „Teď nám tu u stolu sedí skoro samí velkokrálové,“ vykřikl v dobré náladě a elf se rozesmál. „Měli bysme vymyslet nový tituly.“ Napil se a hostinský mu podal další plný džbán.

Nikdo netušil, že se za jeho věčným popíjením skrývalo něco víc než jen chuť na džbánek piva, pochopitelná u tohoto napohled rozjařeného trpaslíka, jemuž jeho přímé, ničím nezaobalené chování všude snadno procházelo.

„Zde vládne rozum,“ odvětil Rodario a pohlédl na vládce Tabaînu a Sangeînu ve snaze uklidnit je. „Nemějte obavy. Časy, kdy každý usiloval jenom o to, aby pro sebe urval to nejlepší, jsou dávno pryč.“

Tohle aspoň znělo jako slova krále. Pruďas udeřil džbánem o stůl, aby zdůraznil, co bylo právě řečeno. „Opakuju: slyšte, slyšte!“

„Vycházím z toho, že naše námitky budou pokaždé vyslechnuty,“ pronesl Natenian, přestože ho téměř nebylo slyšet. „A protože mám právě slovo a později možná kvůli své slabosti budu muset mlčet: moje oběhy jakožto krále jsou spočteny. Odstoupím ve prospěch svého bratra, který zůstane Tabaînu déle zachován než já.“ Otevřel víčka, šedohnědé oči byly upřeny na Ilahína, hruď se mu zvedala a klesala, jako by právě dokončil dlouhý běh. „Jakmile se vrátí z Lesinteïlu, bude změna uskutečněna. Proto mě prosím považujte pouze za jeho zástupce a vyslance mé země.“

Mallenia zatleskala jako první, ostatní se k jejímu potlesku rychle připojili. Pruďas zabušil rukojetí vraního zobáku o hranu stolu.

„Nyní si promluvme o stavu naší milované Skryté země,“ ujala se opět slova Mallenia. „To, že Boïndil Dvojčepel byl jmenován velkokrálem trpasličích kmenů, se mezitím všude dostatečně rozneslo.“

Pruďas se na ostatní přátelsky ušklíbl. Chtěl tím předejít všem možným otázkám.

„Odkud se vzala tato změna ve vašem postoji?“ nadhodila Astirma k trpaslíkově lítosti. „Copak jste sám nenavrhl, aby trůn velkokrále zůstal dvacet cyklů neobsazen?“

Pruďas si v duchu povzdechl. „Okolnosti,“ odvětil s hranou ledabylostí. „Kmeny chtěly nějakýho krále, a tak jsem nemohl dýl odmítat. Vraccasova vůle, dalo by se říct.“

Že ho k tomu dohnalo povýšené chování elfky Fiëy, nehodlal Pruďas prozradit.

Chtěl se jednoho oběhu podívat, jak pokračuje bourání zbytků bývalého sídla alfské říše, a přitom se dověděl, že se tam prolomila půda a otevřel se v ní průchod na místo, kde pobývaly ty nejhorší nestvůry: do Phondrasônu.

Trpaslík mezitím stejně jako nemálo jiných příslušníků trpasličích kmenů uvěřil tomu, že Tungdil Zlatoruký, pravý velkokrál trpaslíků, stále ještě žije a je ztracený právě někde ve Phondrasônu.

Proto chtěl Pruďas okamžitě vyslat do zbořeného kráteru oddíl trpaslíků, kteří se vydají Tungdila hledat, ale Fiëa ho odmítla. Od té doby byl ještě pevněji přesvědčen, že jeho přítel žije a že se většině elfů dá věřit jen s velkou opatrností.

Zároveň Pruďas chtěl, aby trpaslíci zůstali jednotní a on je mohl vést, kdyby bylo třeba a pro případ, že by hrozilo nějaké nebezpečí.

Když uvážíme, že sem přivandrovalo víc než deset tisíc elfů, to nebylo to nejhorší rozhodnutí, jaký jsem kdy udělal. Nechal si tuto myšlenku pro sebe. Zkazila by všem náladu.

Stejně tak mu ve chvílích osamění tížila hlavu další okolnost. Elixír, který ochutnal…

I tuto myšlenku odsunul stranou. To nemůžu právě teď potřebovat.

Zdálo se, že Astirma je s jeho odpovědí spokojená. Podívala se na trpaslíka a pak na jeho džbán s pivem. Nelíbilo se jí, jak pije. „Chápu, že i děti Kováře by chtěly mít vůdce, který je v nouzi sjednotí. Moudrého vůdce.“

Pruďas na její poznámku nereagoval, místo toho na ni zamrkal.

„Přejděme k Aiphatònovi,“ navázala Mallenia na předchozí nit. „Pokud víme, nadále se nachází mimo Skrytou zemi. Kráčel ve stopách alfů, které ho vedly Šedýma horama. To bylo před více než jedním cyklem. Má někdo nějakou novější zprávu?“

Přítomní potřásali hlavami, Pruďas se znovu napil.

„Mám radost, že bere svůj úkol tak vážně.“ Ilahín se zvedl. „My také pracujeme na vyhlazení stop, které odkazují na alfy. S pomocí magy se nám podařilo, aby v bývalých alfských říších znovu ožila příroda. Vůbec byste Dsôn Bhará nepoznali, tak je to tam nyní krásné.“

„Však taky máte dost lidí,“ souhlasil Pruďas přátelsky. „Už jsem se o tom zmínil? Během jedinýho cyklu přišlo do Skrytý země víc než deset tisíc elfů, z jihu, ze západu i ze severu. Naše stráže u bran je nechaly bez obtěžování projít, když si ověřily, že se nejedná o převlečený alfy.“

V radě to zřetelně zašumělo. S tím nikdo nepočítal.

Pruďas postřehl, že se Mallenii objevil v tváři zamyšlený výraz. Válečnické královně okamžitě vytanulo na mysli, že by jim odtud mohlo hrozit nebezpečí. Rodario zapřel bříška prstů obou rukou o sebe a pronikavým, mírně přehnaným pohledem požadoval po elfovi vysvětlení.

„Za to jsme trpaslíkům velice zavázáni.“ Ilahín se nenechal dlouho prosit. „Můj národ hrál v uplynulých cyklech a v dějinách Skryté země velice odlišné role…“ začal zeširoka vyprávět – trpaslíkovu pozornost však upoutalo něco jiného.

Zpěvná, až příliš dobře znějící slova se mu rozplývala v uších a stávala se nepříjemným šumem, zatímco se Pruďas soustředil na vojáka, který právě vcházel dovnitř a na zbroji měl erb Urgonu.

Na rozdíl od svých kamarádů kráčel rovně jako svíce a s vzorným držením těla, což příliš neladilo s ostatními vojáky. Navíc se zdálo, že zbroj je mu na několika místech moc malá, na jiných zase příliš velká.

Proč má oštěp? Pruďas vyprázdnil krásně vyřezávaný pohár ze zvířecího tesáku a otočil se, aby na něho číšníci viděli. Přitom si všiml, že strážný opatrně přehmátl rukou na ratišti oštěpu, kožená rukavice tiše zaskřípěla.

Jako by se připravoval, že jím teď hodí.

Pruďas vyletěl z místa, skočil ze židle na stůl a zvedl vraní zobák. „Pozor!“

Ve stejnou chvíli se válečník předklonil a elegantním pohybem mrštil zbraní. Krok vpřed využil k tomu, aby vytasil krátký meč a bleskurychlou otočkou kolem vlastní osy zabil dvě stráže, stojící vedle něj.

Pruďasovi se podařil mistrovský kousek, když zahnutým koncem své zbraně srazil oštěp letící vzduchem a nasměroval ho do dřevěného sloupu.

Oštěp uvízl ve dřevě a jemně se zakomíhal, těsně minul pobledlého elfa.

Panovníci a panovnice se rázem zvedli ze svých míst, Mallenia vytrhla čepel z pochvy. Pochopili, že se nejedná o žert pivem rozjařeného trpaslíka.

Na útočníka se ze všech stran vrhly stráže. Muž sebral jednomu z mrtvých protivníků další krátký meč a oháněl se jím kolem sebe.

„Hej, jenom pojď sem! Ty mě…“ Kolem Pruďase se v mžiku setmělo. Vypadalo to, jako by do místnosti vtrhla noc, aby přemohla slunce.

Temnota trpaslíkovi prozradila, jak nebezpečnému a zlému protivníkovi najednou čelí.

„Černoočko!“ zaryčel a přikrčil se, dlouhou rukojeť vraního zobáku držel před sebou, aby ho zbraň aspoň zčásti kryla. Magickou černotou nedokázaly trpaslíkovy oči proniknout. „Bojuj ve světle, zbabělá potvoro!“

Kolem sebe slyšel rámus. Zaznívaly pronikavé smrtelné výkřiky, na podlahu hostince bez ustání s rachotem padala lidská těla a zbraně, které přišly o svého pána. Ze všech míst se ozývaly výkřiky, okované boty klouzaly a pobíhaly z místa na místo, do toho se mísil svist zoufalých, bezmocných ran mečem.

Takový bezhlavý zmatek přišel alfskému atentátníkovi nesmírně vhod.

Klid. Nesmím propadnout šílenství. Pruďas se krčil za sloupem a snažil se v chaosu vylovit zvuk, podle kterého by šlo vytušit, kde se jeho soupeř nachází.

Cítil, jak v něm plane žár jeho horké životní výhně, jak v něm žadárův elixír znovu vyvolal obávanou zuřivost a snaží se ho uvést do stavu neovladatelného běsnění. Když ho to popadlo, nerozlišoval Pruďas přítele nebo nepřítele. To by byla pro vládkyně a vládce Skryté země naprostá zkáza.

Účinky alkoholu dokázaly tento vztek často zmírnit a uspat, ale v této situaci to sotva bylo možné. V minulosti přitom svou zuřivost uměl zvládnout. Před onou nešťastnou záměnou lahví s nápoji.

Žadárův nápoj měl měděnou pachuť krve a vykuchaných vnitřností.

V Pruďasových představách si alf právě zabíjením prorážel cestu řadami obránců k mocným této země. Po jednom celém cyklu se někomu opět naskytla dokonalá příležitost k atentátu na korunované hlavy Skryté země. Mallenia měla učinit lepší bezpečnostní opatření.

Náhlý průvan se mu otřel o vrásčitý obličej, učesané vousy se pomaličku zavlnily.

Pruďas okamžitě nastavil pravou nohu, o níž zakopla jiná noha a zazněla tichá alfská kletba. Trpaslík se v mžiku vzpřímil a prudce zakroužil vraním zobákem ve snaze zasáhnout hbitého nepřítele do zad.

Ucítil, že dlouhý trn narazil na odpor, železo vzpurně zaskřípělo. Hrot se o něco zachytil a Pruďas rychle trhnul rukojetí. „Ha!“ Krví se mu prohnala vlna žhavých jisker, ale dokázal se ovládnout.

Zároveň se do místnosti vrátilo světlo. Pruďasův zásah podle všeho narušil alfovu koncentraci.

Funící velkokrál spatřil nepřítelova záda, ve zbroji a v mase zela hluboká řezná rána.

Jenže alf se potácel se dvěma zakrvácenými meči směrem ke křehkému Natenianovi.

Pruďas neměl šanci nepřítele dohonit – takže po něm mrštil vraním zobákem. „Pozdrav z kovárny!“

Také Ilahín vytasil zbraň a rozběhl se, aby vraha srazil k zemi. Zprava přilétly dvě dýky, letěly kolem protivníka, ale minuly i elfa.

Pruďas skousl čelisti, když pochopil, že vraní zobák zasáhne nesprávného šikmouchého. Ale ne, to bude…

Ilahín vrazil do alfa, přikrčil se a rána mečem mu prošla nad hlavou. Zespodu zabořil dlouhou čepel alfovi do ramena. Hrot prošel tělem, vystoupil u lopatky a nadzvedl alfovu zbroj. Elfův zásah změnil směr, kterým se zákeřný vrah pohyboval.

Právě v tu chvíli přisvištěl vraní zobák a plochou stranou zasáhl Ilahína do boku.

Rána elfa srazila k zemi, kam s sebou stáhl i soupeře.

Společně spadli ze stolu, zároveň smetli dva Natenianovy společníky a s rachotem všichni dopadli na podlahu těsně vedle krále Tabaînu.

Zničehonic přímo vedle nich odnikud vyrostla Mallenia. Ženina dlouhá čepel sjela dolů, provázel ji vzteklý výkřik, v němž byla obsažena všechna nenávist mladé panovnice. Ostří oddělilo atentátníkovu páteř od hlavy rychleji, než se alf stačil zvednout na nohy. Meč zazpíval, když se hluboko zabořil do prken podlahy a uvízl v nich.

„Kde je jedno černoočko, může být i druhý.“ Pruďas vytasil obě své krátké sekery, bojovně na stole rozpřáhl ruce a rozhlížel se po dalších protivnících. Stálo ho značné úsilí, aby ho nepřemohla zuřivost. Žhavá krev mu klokotala v uších, rudý závoj před očima nevěštil nic dobrého.

Místnost se proměnila v jatka.

Trpaslík spatřil rozpárané a probodnuté stráže, jimž proti takovému protivníkovi zbroj nebyla nic platná. Alf objevil jejich slabiny a využil je.

Všichni příslušníci Astirminy tělesné stráže leželi mrtví kolem ní, světlovlasá královna měla zranění na krku. Měla vytřeštěné oči a rychle dýchala. Její hlava bojovala s tím, aby pochopila, co se tu stalo. Dvě zakrvácené komorné se již o ni začaly starat. Na Rodariově levé paži postřehl Pruďas řeznou ránu.

To, že se s tím alf spokojil, naznačovalo, že použil jed.

„Přivolejte ty nejlepší léčitele,“ vykřikl Pruďas a neustále se točil kolem dokola. Potlačil touhu odrazit se, skočit na zem a vrhnout se na Mallenii. „Čepel byla určitě natřená nějakým odporným svinstvem.“

Mallenia s námahou vytáhla meč z podlahy a vydala příslušné rozkazy.

Rodario najednou zbledl. „U všech bohů! Ten atentátník měl zbroj urgonské tělesné stráže. Musím se podívat, jak se jí vede!“ Spěchal z místnosti ven.

„Komu?“ Pruďas zkrabatil čelo. „Propásl jsem něco?“ Rudý závoj před očima se konečně rozplynul. Pivo! Rychle!

„K tomu bychom později ještě došli,“ odpověděla Mallenia vyhýbavě. „Přejděme nejdříve jinam. Tady vládne příliš smrti.“

Rychle vyšli z velkého výčepu, chráněni dalšími strážemi a hradbou štítů, a přešli do vedlejší, menší místnosti s krbem.

Trpaslík zvedl vraní zobák a kráčel za nimi. Za chůze popadl džbán a v mžiku pivo vypil. Namlouval si, že slyší, jak pivo s hlasitým syčením ochlazuje výheň jeho života.

Přispěchali léčitelé, vyšetřili zraněné a podali jim oživující lektvar, který je měl ochránit před účinky jedů, jaké alfové obvykle používali. Rány obvázali obvazy, proti šoku podali zraněným víno.

Ilahín podal Pruďasovi ruku. „Dlužím ti za svůj život, synu Kováře. Žijeme v časech opravdového přátelství mezi našimi národy, když trpaslík zachrání elfa před smrtí.“

„Zato jsem tě málem sestřelil,“ dodal Pruďas s úšklebkem. „Ale s tebou jsem nepočítal, když jsem po něm hodil.“

„Tvá zásluha tím není o nic menší. Bez tebe, velkokráli, by mě alfův oštěp probodl.“ Ilahín se uklonil. „To ti nikdy nezapomenu.“

„Pokračujme v našem jednání,“ vydralo se Astirmě z úst. Královna stále ještě strnule hleděla před sebe a bojovala se strachem. Jedna komorná jí podala víno, které žena vypila stejně rychle jako Pruďas své černé pivo. „Atentát nás nesmí zastavit, jinak by alf dodatečně přece jen dosáhl svého.“

Pruďas kývnutím hlavy projevil mladé královně úctu. „Potom zopakuju svoji otázku: kam Nedostižný tak rychle zmizel?“

„K mojí schovance.“ Mallenia se posadila a rozhlédla se po ostatních. „Zastavili jsme se u příchodu elfů do Skryté země, což by u leckoho mohlo vyvolat obavy.“

„Já myslím, že s ohledem na nebezpečí hrozící od alfských atentátníků můžeme být rádi, že je u nás máme,“ řekla Astirma, která se opět ovládla. „Musíte se za nimi pustit,“ oslovila Ilahína. „Naše vojska na tom ještě nejsou tak dobře. Vy znáte černoočka líp.“

Elf se slabě pousmál. „Můžu vám slíbit, královno, že budeme ještě bdělejší. Ale jak se honí duchové?“

„Pokud vím, je jim na stopě poslední žadár,“ nadhodil Pruďas. „Vyrazil po nich pátrat a nezapomínejme, že už několik z nich dostal.“ Vzpomněl si na zmařený atentát na Mallenii minulou zimu, když královna přijela do Dubohradu. „On je naší nejlepší zbraní proti černoočkám.“

Mallenia s ním souhlasila. „Zbyla už jenom hrstka alfů. Ale viděli jsme, jakou škodu dokáží napáchat. Bezpečnostní opatření byla na vysoké úrovni, a přesto se jim podařilo propašovat mezi stráže jednoho vraha.“

„To je cena, kterou jsme museli zaplatit za naši svobodu… a já ji zaplatím s radostí, když můj národ nebude dále trpět pod vládou zla.“ Natenianův namáhavě pronášený šepot si získal pozornost. „Řekněte nám, že říše alfů patří minulosti, Ilahíne.“

„Je to tak. Z kráteru Dsôn Brahá jsme s pomocí Coïřiny magie vytvořili maličkou proláklinu a osázeli ji stromy. Jejich kořeny zapuzují zlo, které tak nemůže proniknout na povrch. Obnovili jsme Âlandur stejně jako Ti Singàlai, kterému říkáte Zlatá nížina. Sitalia přivolala své děti do Skryté země, aby ji chránily zevnitř tak, jak ji na vnějších hranicích chrání děti Kováře.“ Pohlédl na Pruďase. „Nová éra, příteli. Soužití bez vzájemného podezřívání.“

„Na to pozvednu sklenici.“ Astirma zvedla pohár s vínem, všichni ostatní ji napodobili.

„Když už zrovna mluvíme o nový éře, tak nám přece prozraď, odkud všichni ti elfové do Skrytý země přicházejí,“ chtěl vědět Pruďas. „Jak to, že tam žili? Jak tam žili?“

„To se jich budete moci brzy sami zeptat. Můj král se objeví v radě králů a podělí se s mocnými této země o své plány. Ne už za tohoto oběhu, ale v některém z příštích, který od nás není příliš daleko.“

Mallenia opatrně přikývla. „Jsme moc zvědavi.“ Znovu a znovu se dívala ke dveřím, protože se nemohla dočkat Rodariova návratu.

Pruďas vyprázdnil další džbánek a zapomněl, kolikátý to byl. Ale alkohol v něm udusil temné pálení. Na nějakou dobu. Spoléhal na železnou vůli trpaslíků, že díky ní, s pomocí vlastní sily a s Vraccasovým přispěním toto břímě překoná. Už žádnej vztek, už žádnou neuhasitelnou žízeň, žádný děsivý sny. Ale než se tak stane, bude potřebovat medovinu. A černé pivo.

„Tvoje schovanka, o který jsi mluvila,“ obrátil se na Mallenii, „není to náhodou to děvče, který se našlo v opuštěný osadě v Šedých horách? Jak se to vlastně jmenovala?“

Všechny oči se nyní upřely na plavovlasou Ido. O tom nalezenci bylo ve Skryté zemi hodně slyšet, ale pořádně nikdo nic nevěděl.

„Ta dívka se jmenuje Sha’taï,“ odvětila Mallenia a šťastně se usmála. „Hodné dítě.“

Tu historku znal kdekdo. Skupina tvořená lidskými válečníky, trpaslíky a jedním elfem pátrala v Šedých horách po jisté zapomenuté osadě, o níž byly k všeobecnému údivu zmínky ve spisech alfů. A tato skupina skutečně nalezla pozůstatky maličké osady, v níž kdysi museli společně žít trpaslíci z kmene Pátých a elfové.

Pruďas dosud nevěděl, co bylo účelem onoho experimentu a proč o něm oba národy mlčely, takže byl objeven až díky odkazu v alfských záznamech. Trpaslíci do této chvíle marně pátrali ve svých záznamech a z pravých Pátých už nežil nikdo, kdo by jim o tom mohl něco prozradit.

Tatáž skupina zároveň objevila malé děvčátko, které pocházelo ze Země za horama a mluvilo jen alfsky. Trpaslíci tehdy odmítli vzít dítě s sebou, až se ho nakonec ujali lidští válečníci a odvedli je k Mallenii.

Od té doby nebylo o Sha’taï nic slyšet.

„Učí se rychle,“ vyprávěla Mallenia pyšně. „Chtěla jsem vám ji představit, aby vám povyprávěla o své vlasti. Je možné, že tam na Skrytou zemi číhá nebezpečí.“ Postupně pohlédla na jednoho panovníka po druhém. „Právě proto je dobré, abychom překonali vzájemné podezřívání a usilování o vlastní prospěch.“

Pruďas zbystřil pozornost. Jestli děvče ovládalo jazyk černooček, muselo se s nimi předtím setkat.

Že by to byl důvod, proč alf nejdřív zamířil do komůrky toho děvčete? Aby je umlčel? Bylo by mu milejší, kdyby záhadný nalezenec seděl zavřený v bezpečném vězení a ne po boku královny dvou říší. Byl zvědavý, až ji uvidí a promluví si s ní.

„Takže za horama ještě žijou alfové,“ zamumlal trpaslík. „Modlím se k Vraccasovi, aby je Aiphatòn našel a vyhladil do posledního.“ Jestli ne, budeme připravení.

Neuniklo mu, že se plavovlasá Ido kousla do rtů. Z toho usoudil, že ví víc, než je v týhle chvíli ochotná přiznat.

„Počkejme, dokud se Rodario nevrátí, a promluvme si zatím o krásných věcech, které se ve Skryté zemi přihodily,“ navrhla Astirma, na kterou víno již značně zapůsobilo. Zdálo se, že se jí dokonale podařilo potlačit bolest a vzpomínky na to, co se před chvíli stalo. „Nesmí se na ně zapomínat.“ Mladá královna přátelsky pohlédla na Pruďase. „Povyprávějte nám, velkokráli, co se v horách děje.“

„S potěšením.“ Dal si lok piva, zhluboka se nadechl a vyprávěl o rozmachu pěti vzájemně tak odlišných trpasličích kmenů. Pruďas zároveň nevěřil, že by se Sha’taï stala obětí atentátu, jinak by se Rodario už dávno objevil.

A to, že tak dlouho nepřicházel, mu připadalo mnohem záhadnější.

Skrytá země,
elfská říše Ti Lesinteïl
(někdejší říše alfů Dsôn Bhará),
6492. sluneční cyklus, počátek léta

Raikan z Háje ležel na podlaze rozlehlé místnosti a slyšel strohé elfské rozkazy, které venku někdo vykřikoval. Svištění šípů neustávalo. Zcela zřetelně slyšel hlas svého přítele Tenkila, který plný zoufalství volal Ketrinino jméno.

Nalákali nás do pasti. Stejně jako předtím vůbec necítil nohy. Nějakou dobu potrvá, než přívod krve vyžene pocit ztuhlosti a dovolí svalům, aby se začaly znovu pohybovat, a než se sám bude moci zapojit do boje. Vládce elfů musel uniknout nějakým zamaskovaným bočním vchodem.

„K bráně!“ nařídil Raikan svým průvodcům a jako housenka se plazil přes rohož. V duchu viděl, jak se šípy ze zálohy zabořily Ketrin a Tenkilovi do zad. „Musím vědět, co se tam děje.“

Doplazili se k velké bronzové bráně a použili zbraně, aby ji kousíček rozevřeli.

Raikan, Irtan a Lilia však zjistili, že šípy nemířily na jejich přátele.

Ketrin ležela na zemi, šaty roztrhané na cáry, a z rozervaného hrudníku jí z hluboké rány čněly roztříštěné kosti. Něco se skrz ně prodralo dovnitř, aby se dostalo k měkkým vnitřnostem.

Co se tu děje? Raikan viděl, že na zemi leží čtyři znetvořené mrtvoly elfů, i na ně něco zaútočilo.

Tenkil se právě s kletbami na rtech propracovával zpod zhrouceného, nehybného koně, v kroužkové košili měl díry, jako by ji něco roztrhalo. Z ramene se mu řinula krev. Do země byl zabodnut nespočet šípů, které minuly cíl.

Strážci na balustrádě a v lese nehlídali nás. Raikan se chytil kliky a zvedl se. Střežili zemi proti tomu, co připravilo Ketrin o život.

Svědění v nohách dokazovalo, že se mu do nich vrací cit.

Mladý král několikrát zadupal, aniž by spustil zrak z prostranství před ním. Konečně začínal nohy cítit. Teď může boj začít. „Tenkile! Vydrž! Hned jsme u tebe!“

„Ne!“ Válečník se vysvobodil zpod mrtvého koně a zůstal přikrčený, jenom vytasil meč a dýku. „Já přijdu k vám,“ houkl a rozhlédl se. „Ať je to, co chce, nemůžeme se tomu postavit v otevřeném boji.“

Tenkil se rozběhl.

Raikan postřehl Irtana a Lilii, jak se s vytasenými zbraněmi postavili k bronzové bráně a vzájemně se jistili. I je už začaly nohy poslouchat. Měli jsme si navléct zbroj. „Jakmile bude u nás, zavřete bránu.“

Tenkil přímo letěl, když překonával otevřené prostranství – když se za ním dala do pohybu temnota.

Jako noc zahalená do černé železné zbroje se za válečníkem hnala kreatura připomínající nadpřirozeně velkého vlka. Oči bíle svítily, špičaté uši trčely nahoru, a když se s hlasitým zaprskáním rozevřela dlouhá tlama, zatřpytily se v ní nespočetné řady špičatých zubů.

Obrovské čelisti chňaply po běžícím muži, který musel vycítit nebezpečí a instinktivně uhnul. Raikan zaslechl hlasité cvaknutí, po němž následovalo vzteklé zasupění.

Se svistem přiletělo hejno šípů, které se odrazilo od tvrdého krunýře kličkující bestie; další ji minuly. Jeden hrot jí však probodl čumák, právě když se chystala vrhnout se na Tenkila lépe mířeným útokem. Tvor vztekle zaštěkal.

„Utíkej!“ zaryčel Raikan. „Jinak tě hned chytne.“

Bestie se však o kořist přestala starat. Lesklé oči se upřely na balustrádu, potom se svalnaté běhy odrazily od země. Jediným skokem zmizela Raikanovi z dohledu.

Tenkil se vřítil do haly a Irtan s Lilií zavřeli bronzovou bránu. Čtyři Tabaîňané se snažili nevnímat skřípění kovu a poslouchali, co se venku děje.

Nad sebou zaslechli tiché našlapování, potom tu a tam zazněly smrtelné výkřiky. Vypadalo to, že lučištníci umírali jeden po druhém. Zbraně padaly na dřevěná prkna balustrády, skutečná obrana prakticky neexistovala.

„Co uděláme?“ Irtan se rozhlédl kolem sebe.

„Zmizíme odsud, dokud ještě má v práci elfy.“ Lilia couvla o krok dozadu. „Ať je to, co chce.“

„Já jsem to ani pořádně neviděl. Bojoval jsem v tolika bitvách a bojích, ale…“ Tenkil se roztřásl, natáhl ruku s dýkou a udiveně se zadíval na třesoucí se prsty, které poškubávaly zbraní. „Přišlo to úplně odnikud. Jeho zuby se tak leskly, až mě skoro oslepily, a když sklaply, všechno polámaly a roztrhaly.“

Raikan bojoval se strachem, který mu svíral srdce jako železná ruka a neustále zvyšoval tlak.

Strach však přemohla nesmírně odvážná myšlenka, zrozená z příhodného okamžiku. Kdyby on zachránil vládci elfů život, dala by se z toho vyzískat výhoda. Ne jenom pro Tabaîn, ale pro celou Skrytou zemi.

„Možná je to nějaký pozůstatek po alfech, nemyslíte?“ Raikan popošel k bočním dveřím, vedoucím z místnosti někam doprava. „Že by to byl nějaký tvor, kterého stvořili svými kouzly?“

Tenkil ho pevně chytil za nadloktí. „Proč nás ten elf nevaroval a nevzal nás s sebou?“

Irtanův obličej se zachmuřil. „Možná jsme byli nic netušící návnady!“

Raikan z celého srdce doufal, že se za vládcovým chováním skrývá něco jiného než zákeřná lest. „Podíváme se, co…“

Tvor zničehonic s děsivým řevem prorazil stěnu a ve spršce třísek se vrhl na Lilii. Bojovnice rychle zvedla zbraň, která se však zlomila o plece obrovitého vlka, potom zasvítily bílé tesáky a prudce se sevřely.

Lilia s řevem padla na podlahu a ocitla se přímo pod bestií, zatímco ukousnutá ruka s mečem odletěla vzduchem. Její cestu vyznačovaly dlouhé stříkance krve.

Raikan se hbitě otočil a zaútočil dlouhým mečem na zadní tlapu zvířete. Doufal, že tam nemá tak pevný krunýř.

Tvor ale elegantně uskočil stranou a drápy pravé přední tlapy přesekl Liliin nechráněný krk.

Žena s chroptěním umírala, bestie ji rychlým pohybem odmrštila pryč, přičemž tentokrát mrtvola zanechávala na rohožích další, mnohem širší rudou stopu.

„Uteč, králi,“ vykřikl Tenkil a postavil se před Raikana, aby ho chránil vlastním tělem. „Oznam Skryté zemi…“

„Nedošel by daleko,“ přerušil ho nečekaně jasný hlas vládce elfů, stojícího hned za nimi. „Snažíme se toho tvora zabít už čtyřicet oběhů.“

Ataimînas prošel kolem nich a znovu se postavil před Tenkila. Teď měl na sobě přiléhavou zbroj, zhotovenou z velkého počtu droboučkých kovových tyčinek, prsty v kovové rukavici svíraly dlouhý železný oštěp. „Doufal jsem, že vaši návštěvu nepostřehne.“

Bronzová brána se rozlétla a dovnitř se nahrnulo dvacet bojovníků, všichni byli vyzbrojeni kopími a oštěpy. Proti kreatuře, která zavrčela, pokrčila pysky a výhružně vycenila třpytivé zuby, se vztyčil les nabroušených hrotů.

Raikan si rychle vyměnil pohledy s Tenkilem. Elf si nasadil zbroj a přivedl pomoc, jejich úvahy o nastražené pasti se ukázaly jako liché. Stali jsme se obětí svých vlastních špatných myšlenek. „Zabijeme to. Společně,“ odvětil odhodlaně a s nádechem viny v hlase.

Ataimînas přikývl na souhlas. „Ať se nám to podaří.“ Vyrazil vpřed, z jedné strany se k němu připojil Tenkil, z druhé Raikan, a Irtan jim kryl záda.

Elfští bojovníci zaháněli bestii dozadu ke zdi.

Kreatura vycenila zuby, bílýma, zářícíma očima se rozhlížela kolem sebe, kožovitý čenich se nadmul a zavětřil. Zdálo se, že jejich protivník je dost mazaný na to, aby se nevrhl proti čepelím. Z rány na čenichu se mu řinula krev, bylo vidět, že se mezitím nějak zbavil šípu.

Co je to? Raikan si všiml, že bestie má kolem krku tenoučký drát, ke kterému byla připevněná nějaká kapsle, velká jako dětská pěst. Nedokázal rozluštit runy, vypadaly však podivně povědomě, ale k alfům ani k elfům se nehodily. Jsou to snad symboly trpaslíků?

Ataimînas zavelel a jeho válečníci se vrhli vpřed.

Deset z nich mířilo čepelemi přímo před sebe, ostatní pozvedli zbraně šikmo ke stropu, aby zabránili tomu, že by je bestie přeskočila. Centrum útoku představoval samotný naishïon, zlatý hrot jeho oštěpu byl dokonale naleštěný. Tenkil a Raikan mu zůstali po boku, drželi se však kousíček za ním.

„Zmocněme se té kapsle,“ zakřičel budoucí král na oba své společníky. „Chci vědět, co je uvnitř.“

„Nic dobrého,“ vmísil se jim do řeči Ataimînas. „Určitě za tím vězí alfové. Milují kruté pasti a moc rádi je nastražují.“

Zbraně začaly řinčet a v jejich hluku se elfova další slova zcela ztratila.

Bojovníci bodali, sekali a máchali zbraněmi, ale zase se ukázalo, že bestie je neobyčejně obratná. Skákala a vrčela, několikrát překousla násady zbraní a zprohýbala kov, aniž by to mělo pro její zuby nějaké následky.

Tlapy vystřelovaly do řad útočníků a srážely zraněné elfy na rohože. Dlouhé drápy prořezávaly kroužkové košile a lehké zbroje, rudá krev tekla proudem, sytila vzduch svým pachem a promáčela rákosové rohože, ležící na podlaze.

Ataimînas nařídil ústup. „Vylákejme ji ven. Naši noví lučištníci museli mezitím již zaujmout pozice,“ vysvětloval Raikanovi.

„Už jednou se to nepodařilo,“ připomněl Tenkil.

„Použijeme vylepšené šípy. Této noci bestie zahyne. Smrt vašich přátel bude pomstěna.“ Ataimînas pokynul hlavou. „To přísahám.“

Narychlo vycouvali bronzovou bránou ven, elfové přitom bestii bez ustání dráždili, aby se pustila za nimi a nestačila postřehnout nové nebezpečí, které na ni číhá.

Tvor je celou dobu sledoval a přitom úspěšně tenčil řadu svých protivníků. Raikan obdivoval obětavost bojovníků, kteří neměli téměř žádnou šanci, že boj přežijí.

Zvíře nakonec zůstalo spolu s Tabaîňany, naishïonem a posledními třemi zbylými elfy stát před obrovským stavením a chystalo se skočit přímo do středu malé skupinky hrdinů.

Ataimînas opět vykřikl povel a rozezněl se všudypřítomný bzukot.

„K zemi!“ nařídil elf a vrhl se břichem na zem.

Raikan a Tenkil nezaváhali a okamžitě ho napodobili, pouze Irtan se o okamžik opozdil. Hlasitý výkřik prozradil, že byl zasažen. Jeho šípy prošpikované tělo padlo k zemi spolu s tělem jednoho elfského válečníka, který také potřeboval příliš moc času.

Kolem skupinky se rázem setmělo. Vzduchem svištěl mrak šípů a jiných střel a jako krupobití se snášel na bestii.

Raikan postřehl, že bestii zasypaly šípy a drobné ocelové kuličky, vrhané odněkud z praků. Směska ostrých a tupých střel se osvědčila jako správná volba. Prudkost kulatých kuliček rozdrolila tvrdou kůži a připravila půdu pro šípy. Na mnoha místech se již hroty zabořily do těla obrovského vlka.

„Vychází to!“ zakřičel Raikan vzrušeně a připravoval se, aby mohl vyrazit a vrhnout se s mečem v ruce na bestii hned, jak smrtelný ocelový déšť ustane. Tu kapsli chci mít.

Bestie se však ještě nevzdávala.

Vztekle vrčela a štěkala, divoce skákala sem tam a zakusovala se do číhajících elfských bojovníků, kteří nedostali možnost zvednout se a utéct. Pohazovala kolem sebe mrtvými těly, jako by to byly hadrové loutky, tesáky je roztrhaly na kusy a zbroj jí v tom nedokázala zabránit. Letící šípy a kuličky zasypávaly i těla mrtvých válečníků.

Potom se stvůra natočila k naishïonovi.

Čelisti se rozevřely. Zdálo se, že je nic nedokáže zadržet, ani střely, které na tvora nepřetržitě dopadaly. Tenký drát však praskl, maličká kapsle spadla do prachu a ocitla se pod krvavě rudými tlapami s mohutnými drápy.

Ještě předtím, než by se Raikan navzdory smrtonosnému svištění šípů nechal strhnout k činu a pokusil se elfa zachránit, vrhl se vpřed Tenkil. Rozložitý válečník popadl jedno z rozbitých kopí a zarazil ho bestii do tlamy.

Kreatura se začala dusit a zůstala stát, spousta šípů, které měla zabodnuté do těla, jí propůjčovala groteskní vzhled. Máchla přední tlapou a Tenkil v mžiku klouzal po zemi a se zaúpěním zůstal ležet. Tato chvilka elfským lučištníkům stačila. Poté, co zvíře osmkrát zasáhli do očí a do tlamy, se bestie zapotácela, zaštěkala, zhroutila se a pohřbila svalnatého Tabaîňana pod svým tělem.

Ostřelování okamžitě skočilo.

„Toto je oběh, na který budeme dlouho vzpomínat,“ zvolal Ataimînas a zvedl se. Podal Raikanovi ruku a pomohl mu vstát. „Přemohli jsme ji. I díky vaší pomoci.“

„Zajisté.“ Mladý král pospíchal ke složené stvůře. „Než začneme držet smutek za mrtvé a slavit na jejich počest vítězství, pomozte mi osvobodit mého přítele. Mohl by se udusit.“

Ataimînas vydal nesrozumitelné rozkazy. Na různých místech vystoupili z úkrytů elfové. Zavěsili si luky na záda a blížili se k nim. „Dávejte pozor. Nakonec se v té potvoře ještě může skrývat jiskřička života.“

„Odkud přišla?“

Elf k němu popošel blíž. „Domníváme se, že si sem nahoru prohrabala chodbu zasypaným kráterem. Možná někde byla nějaká úzká škvíra, která vedla z jeskyní ven. Tady se kdysi rozléval Měsíční rybník a pod ním se nacházelo to semeniště zla. Plné nestvůr a bestií.“

„Phondrasôn.“ Raikan znal tento pojem, který alfové používali pro místo, jehož výběžky sahaly až k Černé soutěsce. Tyto věci a mnoho jiných byly zmiňovány ve spisech, které byly objeveny po porážce trojčat a které sepsal jistý alf jménem Carmondaj. „Vydrž, Tenkile. My tě vytáhneme.“ Raikan se zadíval na zabitou stvůru. „Já si myslel, že vstup do podzemí je zapečetěný.“

„Zlo si vždycky najde cestu.“ Ataimînas opět vydal nějaký rozkaz a bojovníci zůstali stát. „Je tragické, že mu padl za oběť i mladý budoucí král Tabaînu hned potom, co mi zachránil život. Hrdina.“ Elf podrazil zaskočenému Raikanovi nohy, takže mladík spadl před otevřenou tlamu bestie. „Mrtvý hrdina.“

„Copak jste přišel o rozum?“ Raikan udiveně pozvedl meč.

Naishïon úsměvem ustoupil dozadu a uvolnil cestu čtyřem strážným.

Elfové Raikana popadli a odzbrojili, potom zasunuli vzpínajícího se ležícího mladíka mezi řady zubů mrtvé příšery a přitáhli čelisti tak daleko, že se špičky zubů zabodly do kůže na krku.

„Pusťte mě!“ dožadoval se Raikan. „Ataimînasi, co to má znamenat?“ Elfové mu drželi ruce, aby se nemohl bránit. Zápach, který zvířeti vycházel z chřtánu, byl odporný, tlamu mělo potřísněnou krví obětí.

Naishïon popošel, zůstal stát vedle něj a položil pravou nohu na tlamu bestie. Tlak na Raikanův krk a zátylek zesílil. „Může vám polichotit, že jste měli umřít o něco dřív. Už cestou k mému paláci. Ale ten tvor se tam neukázal.“ V zelených očích nebyla ani stopa po soucitu.

Raikan nechápavě zamrkal. „Jakou hru jste…“

„Váš bratr uzavřel dohodu s budoucí elfskou velkoříší. Protože váš bratr, skorokráli Raikane,“ – naishïon se předklonil a pramínky hnědých vlasů mu spadly do čela – „by se nerad vzdal trůnu. A po vaší politováníhodné smrti v tlamě bestie mu nezbude, než aby jím dál zůstal. Díky tomu dostaneme obilí za ještě výhodnějších podmínek.“

„Můj bratr?“

Ataimînas se tiše a chladně zasmál. „Je mazaný. Jakmile nám dodá obilí, ověříme si, jestli není otrávené. Ale zároveň je i uvážlivý. Ta věc se smlouvou byla jeho nápadem. Váš podpis bohužel dokáže, že jste ho obešel a choval jste se, jako byste už byl králem. Vaše jméno bude vymazáno, jakmile dozní oslavný obdiv za to, že jste mi zachránil život.“ Elf se napřímil a odhrnul si vlasy. „Mysleli jsme na všechno.“

Raikan zoufale vykřikl. „To nemůže být pravda. Natenian by nikdy…“

Ataimînas prudce dupnul pravou nohou.

Neuvěřitelně ostré zuby se shora i zdola zabořily do krku mladého muže. Tesáky hladce prošly hrdlem a učinily z Raikanových posledních slov nesrozumitelný chrapot. Mladík se vzepnul a tímto pohybem si způsobil ještě hlubší rány.

Ataimînas zabořil tvorovy čelisti ještě hlouběji do Tabaîňanova krku, mladík visel v tlamě bestie a zoufale úpěl a kašlal. Krev se mu řinula z četných ran, stékala po tmavých pyscích obrovského vlka a prosakovala do vyschlé země.

Designovaný vládce pomalu vykrvácel, kopání nohama se změnilo na bezmocné cukání.

„Palandiell,“ vyrazil Raikan přidušeně zoufalým tónem. Cítil, že ho opouštějí síly a stále ještě nechápal, proč musí umřít. Vždyť stačilo, aby mu Natenian řekl, že on chce zemi vést, a Raikan by mu toto právo ochotně přenechal. Palandiell, pomsti mě. Já…

Ataimînas znovu prudce dupl a zuby nestvůry přetnuly týl.

Raikanova hlava odpadla od těla a dopadla zátylkem do kaluže krve, potom se přetočila a odkutálela do prachu.

Naishïon se nevzrušeně díval na mrtvolu, kterou stráže přestaly držet. „Na této půdě rozhoduje Sitalia, ne tvoje bohyně,“ pronesl chladně. „Vytáhněte jeho přítele a udělejte mu na těle taky rány po zubech,“ nařídil a vykročil směrem ke svému paláci. „Potom převezte mrtvoly spolu s bestií do Tabaînu. Král by chtěl kvůli tomuto hrdinovi držet smutek.“

Ataimînas došel skoro až k bronzové bráně.

„Naishïone!“

Elf se zastavil, obrátil hlavu a ohlédl se přes rameno.

„Ten válečník zmizel.“

Ataimînas se celý otočil, jemné obočí se svraštilo. Jak on, tak i jeho gardisté se příliš soustředili na Raikana. „Tak ho najděte. Sledujte jeho stopy a přiveďte ho živého zpátky, abychom i jeho nechali umřít v tlamě té nestvůry.“

„Hned to bude, naishïone.“

Ataimînas stiskl rty a pokračoval v chůzi k paláci. „A dejte si pozor na obě zbylé bestie, které se ještě potulují po okolí. Zlikvidujte je, už je nebudeme potřebovat.“

Zlobil se sám na sebe a vztekle sevřel pěsti. Pár úderů srdce nedával pozor a hned se celý pečlivě promyšlený plán zakymácel. Přitom se skvěle hodilo, že se tu objevila ta narshânská bestie. Díky té stvůře všechno do sebe dokonale zapadalo. Při takové hrdinské smrti je nikdo nebude z ničeho podezřívat.

Jak daleko se asi dostane? Ataimînas viděl zranění, která si muž z boje odnesl. Jistě, ten muž byl ostřílený veterán, silný a vytrvalý. Ale narshânská bestie neměla jenom ostré, ale často i jedovaté zuby. Nedávám mu více než čtyři míle.

Ataimînas se najednou zastavil. „Kde je ta kovová fióla?“ zeptal se nahlas.

„Tady není, naishïone. On… musel ji vzít s sebou.“

V tu chvíli vládce zavřel oči a němě se modlil k Sitalii, aby svou mocí srazila muže k zemi. Všechno ostatní mohlo sen o obrovské říši elfů ukončit.

Jestli ho někdo najde dříve než my…

Kdyby Vraccas chtěl, aby se daly jeho děti snadno srazit k zemi, stvořil by je ze dřeva.

trpasličí přísloví

II

Skrytá země,
Sjednocené království Gauragar-Idoslân, město Kamenec,
6492. sluneční cyklus, počátek léta

Rodario chvátal spolu s léčitelkou a třemi urgonskými vojáky rozlehlým hostincem, aby se dostal do míst, kde dívka čekala na výzvu, až bude přivolána ke shromáždění.

Nedostižný se nemohl zbavit pocitu, že chodby jsou dlouhé jako míle, zatímco každý krok, který on a jeho průvodci udělali, byl maličký a krátký.

Konečně dorazili blízko k cíli.

Dveře do místnosti byly otevřené, ve vzduchu se vznášel dobře známý pach čerstvě prolité krve.

Plný obav o dítě se vřítil dovnitř – a našel Sha’taï, jak se krčí v koutě.

V místnosti ležel na podlaze jeden zabitý strážný a vedle něho komorná, oba měli hrdla podříznutá naprosto přesnými řezy. Voják ani neměl čas sáhnout po zbrani.

Sha’taïny tmavohnědé šaty se světle žlutými výšivkami byly potřísněné černými kapkami, z nevelké rány na krku jí tekla krev.

Žije!

„Moje maličká!“ Rodario došel k ní, poklekl vedle dívky a sevřel ji v náručí. Druhou rukou k sobě přivolal léčitelku.

Žena přistoupila blíž a opatrně prozkoumala řeznou ránu, zatímco stráže odnášely mrtvoly pryč.

„Setmělo se jako v noci,“ pronesla Sha’taï svým podivným přízvukem, který zasvěcencům prozrazoval, že nepochází ze Skryté země. „Potom nás ten alf napadl a…“ Bojovala se slzami. „Chtěla jsem volat o pomoc, ale měla jsem hrozný strach.“ S pláčem se chytila Rodariovy ruky.

„Už ti nemůže nic udělat.“ Aby ji uklidnil, pohladil ji po světle hnědých vlasech. „Zabili jsme ho.“

„Nemůžu najít žádný jed,“ zašeptala léčitelka a podala raněné z tmavě modré fióly doušek uklidňující esence. „Rána je ovšem hluboká a měla by se zašít. Abychom měli jistotu, že se zavře.“

Rodario kývl na souhlas a opatrně Sha’taï houpal sem a tam, dokud neucítil, jak se její tělo uvolnilo a dívka upadla do osvěžujícího spánku.

Děkuju, bohové! Rodario vstal, pak hned dívku zvedl a přenesl do druhé místnosti, kde ji položil na postel. Bylo mu jedno, že si její krví ušpinil drahé šaty.

Léčitelka se od něj nehnula ani na krok a přitiskla mu na ránu šátek. Když dítě odpočívalo, vytáhla jehlu a nit a rychlými, opatrnými pohyby sešila okraje rány k sobě.

Mohlo to všechno proběhnout úplně jinak. Rodario se díval na Sha’taï a přemítal nad tím, jak rychle se děvče ze Země za horama, kterému mohlo být tak dvanáct let, naučilo jazyk a zvyky Skryté země.

Sha’taï a její strýc bloudili v Šedých horách a jako zázrakem narazili na zapomenutou osadu. Po strýcově smrti dívku našla skupina složená z lidí, jednoho elfa a dvou trpaslíků.

Trpaslíci zpočátku nechtěli, aby se Sha’taï dostala do Skryté země, což bylo způsobeno především tím, že mluvila pouze jazykem alfů. Jeden z nich se dokonce údajně pokusil dítě zabít.

Jenže Rodîr Korouhevník přivedl dívku navzdory odporu ostatních k Mallenii, která ji okamžitě vzala pod ochranu a prohlásila za svou schovanku. Protože královně byli vlastní potomci dosud odepřeni, považovala ji plavovlasá Ido za Samusinův dar, díky němuž se tímto způsobem dočkala dcery.

O Zemi za horama toho víme hrozně málo. Sha’taï vyprávěla o velikánských městech, o bojích mezi rodinami, které vedly k jejímu útěku, ale i o osadách alfů, zničených ve veliké válce.

A vyprávěla i o Aiphatònovi.

Zdálo se, že se alf zapletl do tamních událostí, Sha’taï však nedokázala říct, jestli je ještě naživu.

Takže dodržel přísahu, že svůj národ zničí. Rodario kroutil knírem a usmíval se na hnědovlasé dítě. Ona je naším okem na severu v Zemi za horama.

Právě proto ji Mallenia přivedla do Kamence: aby králům a královnám podala zprávu, aby vyprávěla o Zemi za horama a aby překonala předsudky, které proti Sha’taï někteří panovníci měli. Zejména trpaslíci se na ni dívali jako na živého démona, jako na zlo v podobě malého dítěte.

Léčitelka dokončila práci, natřela poraněné místo bílou mastí a překryla ho obvazem. Potom se zvedla, uklonila se a odešla.

Až promluví před králi a královnami, mocnáři pochopí, že se v ní mýlili. Rodario popošel k posteli, posadil se na pelest a uchopil dívčinu levou ruku.

„Spi,“ zašeptal jí do snů. „U nás jsi v bezpečí.“

„To si jenom myslíte,“ zašeptala Sha’taï k jeho údivu, oči měla stále zavřené. „Ani vy nejste v bezpečí. Až moc spoléháte na trpaslíky a jejich brány.“ Otočila k němu hlavu a nečekaně rozevřela oči. „Ale oni už byli jednou poraženi. To se bude opakovat.“

Rodario postřehl úzkostlivý výraz v jejích očích, z něhož vyčetl absolutní přesvědčení, že se stane přesně to, co prorokuje. Její vize budoucnosti jím otřásla. „Velkokrál Boïndil a děti Kováře jsou připraveni. Zesílili hradby.“

„Existují síly, na které nepůsobí žádné kameny, žádné štíty ani žádné sekery,“ odporovala dívka.

„Magie, já vím,“ odpověděl Rodario a pousmál se. Všiml si, že ho dívka drží pevněji než předtím. Bylo vidět, že má strach. „Jenže my máme Coïru. Ona je moudrá a mocná a vychovává první nové magusy a magy. Kromě toho teď u nás žije tolik elfů, jako nikdy v minulosti. To jsou vynikající bojovníci.“

Ale Sha’taï podle všeho ani tím nepřesvědčil.

„Nevíš, jaké magie jsou Nhatai schopní,“ odvětila slabým hlasem; zdálo se, že opět usíná. „Taková moc překoná i ty zdánlivě nejbezpečnější brány a nejlepší armády.“ Polkla, víčka se jí zatřepetala. „Viděla jsem…“

Dívka upadla zpátky do dřímot, její křehounce vypadající ruka nadále svírala mužovy prsty a nechtěla je pustit.

Rodariovi opět přejel po zádech mráz. Často spolu hovořili o Zemi za horama, ale Sha’taï nikdy neprojevila takový strach.

„Co jsou ti Nhatai?“

Rodario sebou trhnul, když zaslechl temný, mocný hlas, který mu zazněl za zády.

„Odkdy se trpaslíci umí plížit a proč to dělají?“ Muž se napolo otočil a uviděl na prahu stát velkokrále.

„Já jsem klepal. Hlasitě.“ Na důkaz ukázal na vraní zobák a poté na otisk v rámu dveří. „Přivedly mě sem starosti. Když jsem skončil se svojí malou přednáškou o trpasličích říších, chtěl jsem se podívat, kde vězíš.“

Rodario se smířlivě usmál. „Nuže, hluboko v myšlenkách.“

„Třeba o Nhatai?“ Boïndil si přehodil zbraň přes rameno a ušklíbl se. „Neříkej, žes to slovo od ní slyšel poprvý.“

Ale právě tak tomu bylo, jak musel Rodario připustit. „Je možné, že jí účinek uspávadla zatemnil rozum.“

Velkokrál se před ním zeširoka rozkročil, pátravě mu pohlédl do očí, potom se zadíval na dítě. „Jestli existuje magie, která vyvolává pochybnosti o bezpečnosti pevností v horskejch průsmycích, musím to vědět, Nedostižnej,“ zdůraznil a zatočil vraním zobákem. V průvanu mu zavlály černé, stříbrem protkané vousy, jimž minulé boje v ničem neubraly na kráse. „Jenom tak proti tomu můžeme něco udělat.“

„Ještě jednou se jí na to zeptám.“

„Já bysem se jí měl na to zeptat.“ Boïndilův hlas zněl ustaraně a panovačně.

„Zapomínáš, že my oba jsme králové.“ Rodario měl pocit, že s ním velkokrál mluví jako s nějakým prosebníkem, a položil mu volnou ruku na rameno. „Zapomínáš na to u mnoha z nás.“

„Ohó! Ty zapomínáš, žes byl herec. Kejklíř na trůnu mě chce učit, jak mám dávat pozor na Skrytou zem?“ Trpaslík se krátce zasmál, hlasitě a dunivě. „Přeju Urgonu, aby udělal správnou volbu.“

Teď už se Rodariův obličej zachmuřil. To z něho mluví pivo. „Začínáš si moc troufat.“

„Já jsem velkokrál a dítě Kováře. Já si můžu dost troufat.“ Boïndil ukázal na Sha’taï. „Oba jsme toho museli moc obětovat, abysme naši vlast osvobodili. Od veškerýho zla. Ale pořád ještě nevím, co si mám myslet o tomhle děcku, který proneslo první slova řečí alfů.“

„Má dobré srdce.“

„To si rozhodnu já sám.“ Trpaslík se zhluboka nadechl a vydechl, z úst mu vyšel obláček pivních výparů a rozlétl se k Rodariovi. „Ty a Mallenia jste ji přivedli s sebou, aby nám odpověděla na otázky.“

„Ano.“

„Tak ji probuď a hned to doženeme. Jestli přesvědčí radu králů, bude i můj úsudek mírnější. V opačným případě zůstanu u přesvědčení, že by bylo lepší, kdybysme ji poslali zpátky.“ Boïndil se nijak netajil svým odmítavým postojem. „Kromě toho nám může namluvit spoustu věcí. Nevíme, jestli bude říkat pravdu.“

Rodario se ušklíbl. „Ty si myslíš, že si vymyslela ty Nhataie, kterých ses ještě před chvilkou obával?“

„Ne. To znělo upřímně. Poznám, když v hlase zaznívá strach. A…“ Udiveně přestal láteřit a zmateně pohlédl dolů. „U Vraccase!“

Sha’taï ho druhou rukou chytila za prst, jako by hledala ochranu i u něj.

„Tak, jen se podívej. Má tě ráda.“ Rodario musel potlačit úsměv. „Přeje si spojenectví s velkokrálem trpaslíků.“

Boïndila to však nijak neobměkčilo.

Couvl o půl kroku dozadu a vymanil se z dívčina sevření. „Přemýšlels vůbec o tom, proč šlo to černoočko nejdřív do týhle místnosti místo toho, aby rovnou začalo s atentátem na krále?“

„Potřeboval zbroj. Aby nás zmátl.“

„Tu si klidně mohl obstarat cestou a ne se pouštět do rizika, že bude přistiženej při vraždě. Kdyby Sha’taï zakřičela, byl by jeho plán na nic.“ Boïndil těžkým krokem přešel ke dveřím. „Ale možná mu pomáhala.“

„Nesmysl. Černé umění nahánět strach ji ochromilo,“ odporoval Rodario. Nehodlal připustit, aby přítelovy domněnky vrhaly na dívku pochybnosti.

„Děcko, který mluví alfsky a pochází ze Země za horama, přežije návštěvu jednoho černoočka, který o chvilku později napáchá masakr mezi zkušenýma strážema. Na divadle by se to docela hodilo,“ pronesl Boïndil nápadně klidným hlasem. „Přemýšlej, jestli se to zdá divný jenom mně.“ Potom vyšel ven.

Rodario se za ním díval ke dveřím, za nimiž se ozývalo dunění obitých trpasličích bot. Zatvrzelá kamenná hlava. Vraccas vás skutečně vytesal ze skály.

„Proč vy nemáte žádného velkokrále?“

Pohlédl na Sha’taï, která se na něj vážně dívala modrýma očima.

„Ty jsi vzhůru? Jenom jsi předstírala, že spíš?“

Dívka mu na otázku neodpověděla. „Když trpaslíci mají někoho, kdo je sjednocuje, měla by někoho takového mít i Skrytá země.“ Povzdechla si a pohladila ho po ruce, potom se hlavička opět stočila stranou. Dívenka zavřela oči, tmavě hnědé vlasy se mu rozprostřely na ruce. „Ty bys byl ten pravý. Myslím, že z tebe udělám císaře, strýčku.“ Pustila mužovu ruku a zkroutila se do klubíčka jako kočka.

Rodario přemítal, jestli se mu poslední slova z jejích úst jenom nezdála. Přešly jí přes rty s naprostou přesvědčivostí.

Bez jakýchkoliv pochyb nebo váhání. Zněly, jako by prostě oznamovala, co má v úmyslu a že za tím budou následovat činy. Rodario políbil Sha’taï na čelo, přikryl ji a zvedl se. Jak bys toho chtěla dosáhnout? pomyslel si bývalý herec pobaveně a uhladil si knír. Potom se napřímil a zaujal hrdinný postoj. Ale měl bych největší publikum, jaké si herec může přát.

Skrytá země,
Sjednocené království Gauragar-Idoslân, Gauragar,
6492. sluneční cyklus, počátek léta

Pruďas jel na svém věrném černobílém strakatém poníkovi a jen částečně vnímal okolí, v němž se střídaly nevysoké pahorky a údolí s širokými loukami.

Tu a tam narazil na menší kousíčky lesa, listnaté stromy, ale i duby a buky zde zapustily kořeny hluboko do země. Slunce stálo vysoko na obloze a poprvé během celé cesty pocítil takové horko, až se zpotil.

Široko daleko žádný studený pivo.

Od doby, co vyjel z Kamence, nevycházel Pruďas z úvah. Zatímco poník klusal po cestě vedoucí na sever, která ho přiváděla stále blíž k Šedým horám, rachotily mu v hlavě myšlenky jako ozubená kolečka, ale neustále nechtěly do sebe správně zapadnout. Jenom dělaly hrozný rámus.

Jeho vlast, Goda a dospělé děti na něho budou muset nějakou dobu počkat, protože si chtěl promluvit s Balyndis.

Královna Pátých byla jeho přítelkyní, byla moudrá a určitě mu pomůže přijít na nějakou plodnou myšlenku, jak říkají Dlouzí. V řeči trpaslíků se spíše používalo rčení „ukout dobrou ocel“ nebo prostě „seřídit ozubený kolečka“.

Po černoočkově útoku se rada znovu sešla hned během následujícího oběhu a projednala, jak se situace ve Skryté zemi vyvíjí.

Kdyby nebylo toho atentátu a dívky ze Země za horama, která mluvila s tak hrozným přízvukem, vracel by se Pruďas jako velice, velice spokojený velkokrál.

Jenže potom k nim Rodario, král Rodario, přivedl Sha’taï.

Od té chvíle, jak trpaslík vycítil, byli všichni lidé v sále malou doslova uchváceni. Viseli jí na rtech, naslouchali, přikyvovali. Mnozí z nich si různé věci hned zapisovali, příležitostně se i na něco vyptávali. Dívka poslušně odpovídala a umožnila jim nahlédnout do mravů a zvyků národů žijících na severu Země za horama. Elfové se zřetelně drželi v pozadí, projevovali jí však laskavou přízeň.

A přesto lže. Pruďas se jí zeptal na toho nebo ty Nhataie.

Ale Sha’taï si najednou nedokázala na takové jméno vzpomenout. Dokonce tvrdila, že si ho vymyslela a vymlouvala se na matoucí účinky léku, který jí léčitelka podala. Rodario sice připustil, že mluvila o nějaké hrozbě, do značné míry se mu však podařilo zmírnit rozpaky přítomných.

Potom kráčela Sha’taï z místa na místo, před každou panovnicí a panovníkem se uklonila, ti ji za odměnu pohladili po hlavě nebo štípli do tváře, než ji zase poslali dál.

A já abysem si teď dával pozor, co z toho udělám. Pruďas byl nevrlý, nespokojený a kromě toho měl žízeň.

Hroznou žízeň.

Stará prchlivost, které se jak on sám, tak i jeho bratr vždy obávali, číhala v každičkém vlákně jeho těla a čekala, kdy bude moci prorazit. Žadárův elixír ji dále rozněcoval.

Ten starý vztek v něm zase posiloval touhu po žadárově lektvaru, i když byl přímo odporný a hrozný. Jenže žadáři, ta zvláštní jednotka Třetích, kterou pro své potřeby vytvořili alfové, už neexistovali. Zemí za horama se potuloval pouze jeden jediný.

Takže Pruďas se už k tomu elixíru nedostane, bez ohledu na to, jak zoufale po něm touží. Přestože po uplynulém cyklu zaznamenal mírné zlepšení, bude pro něj těžké, aby plně obstál jak proti záchvatům ničivé vznětlivosti, tak proti palčivé touze po dalším doušku elixíru. Dokud však měl Pruďas v krvi dostatek alkoholu, dařilo se mu vzplanuvší zuřivost zchladit a upokojit.

To je hospoda? Pruďas se potěšeně vztyčil v sedle a spatřil na obzoru statek, vedle něhož se rozkládala velká ohrada, kde se páslo stádo koní. Základna jízdních poslů.

Odhadoval, že tam dorazí dřív, než oběh skončí. Díky tomu bude mít nocleh jak pro sebe, tak i pro poníka, který neúnavně klusal vpřed.

Pruďas si opět sedl a poklepal koníka po krku, až se mu z něho zaprášilo. „Vypadá to pro nás dobře,“ prohodil v lepší náladě, jako by mu zvíře mohlo rozumět. „Ale nejdříve dopřejeme mýmu zadku a tvýmu tvrdýmu hřbetu krátkej odpočinek. Potom přijde na řadu něco dobrýho. Pro nás oba.“

Zasmál se a zavedl frkající zvíře na kraj cesty do stínu obrovitého dubu, jehož bohaté zelené listoví představovalo štít chránící před žhnoucím sluncem.

Trpaslík sesedl a složil se vedle stromu do vysoké trávy. Poník popošel o několik kroků dál, aby se napil vody z potůčku, který tekl kousek za stromem.

Protože široko daleko nebyl žádný porost, v němž by na něho a jeho čtvernožce mohlo číhat nebezpečí, zůstal Pruďas sedět a zavřel oči. Válečnický instinkt by ho varoval, kdyby se někdo blížil.

Poslepu vzal do ruky lahev s pitím, ve které měl poslední doušek příliš zteplalého medového piva. To je až do večera poslední příděl.

Dopil obsah lahve a hlavou se opřel o kmen. Polohlasem si brumlal pod nosem oblíbený trpasličí popěvek, aby přehlušil kolečka, která mu rachotila v hlavě. Jednotlivé verše se mu vybavovaly v mysli samy od sebe.

Pod zemí ve sklepě se na mě dívá

sud plný skvělýho černýho piva.

Náladu mi vylepší,

já si dám to nejlepší.

Sládku, naraz pípu,

poslechni, než budeš bit.

Podej mi džbán.

Já ho zvednu

a budu

pít, pít, pít!

Mý prokletí je démon jménem žízeň,

ale my ji rychle zaženem,

džbánek ti zajistí mou přízeň,

medovinou žízeň zalejem.

Medový nádech brzy bude

celý svět mít,

já skřetovi rozpoltím hlavu a budu

pít, pít, pít!

Každý plný džbánek

mou žízeň jenom zvětší,

to je ten slabý článek,

co pijáka vždy děsí.

Však těší mě, až nakonec

pod stolem budu hnít,

nerozliju ani doušek a budu

pít, pít, pít.

Hmyz kolem něho bzučel a cvrlikal, ve zvedajícím se vánku tiše ševelily listím obtížené větvičky, takže Pruďas upadal do dřímot, v nichž ho rušila jediná okolnost: pronikavé vůně pryskyřice.

Trpaslík zvedl víčka a otočil se, aby si kmen důkladně prohlédl.

Protože na jedné straně nic neobjevil, natáhl se podél kmene do trávy, aby se vleže podíval na druhou stranu – a strnul.

Dlouhé drápy tam kůru úplně slouply, zanechaly v ní široké, rovné i klikaté pruhy, které se hluboce zaryly do dřeva. V ušlapané trávě se povalovaly kousky dřeva jako hladké nebo pokroucené třísky, z hlubokých ran v kmeni zvolna vytékala zlatožlutá krev stromu a šířila kolem sebe svou vůni.

Medvěd! Pruďas se posadil a podíval se na poníka, který klidně popíjel vodu z potoka. Zdálo se, že odnikud k němu nevane pach nějaké šelmy. Aspoň že tak.

Potom zkoumal stopy v zemi a zjistil, že se v prvních odhadech mýlil. Otisky v zemi odpovídaly spíše psím stopám. Ale psí drápy nikdy nemohly tvrdé dřevo starého dubu tak příšerně poničit.

Pruďas zaklonil hlavu, aby zjistil, jestli šelma měla důvod pokoušet se vyšplhat po kmeni nahoru nebo jestli si jenom brousila drápy. Koně na nedaleké základně určitě představovali pro tak obrovského masožravce kořist, která by se mu velice vyplatila.

Zvedal se vítr. Maličké paprsky světla dopadaly mezírkami mezi povlávajícími listy, oslepovaly trpaslíka a znemožňovaly mu přesný pohled do větví vysokého dubu.

Sedí tam někdo, nebo je to jmelí? Pruďas popošel pár kroků stranou a doufal, že ho tam nebude světlo moc oslepovat.

V tu chvíli poník pronikavě zařičel a potok v jeho blízkosti jako kdyby najednou explodoval. Ve zvířené fontáně a oblaku třpytivých kapek z vody vyskočila obrovská černá bestie podobající se vlkovi a vrhla se na poníka. Mohutné čelisti se rozevřely, bleskurychle se sevřely kolem šíje zvířete a zcela ji překously; hlava malého koníka odpadla od těla.

Poník naposledy zakopal nohama a zhroutil se do plytkého koryta potoka, tělo se posunulo kousek výše po břehu a zůstalo ležet. Tam se nyní nacházel i těžký vraní zobák, který by Pruďasovi v nadcházejícím boji prokázal dobré služby.

„U Vraccase!“ Trpaslík upřeně zíral na ženoucí se bestii, jíž z tlamy stříkala poníkova krev. Do rukou mu jakoby samy od sebe skočily dvě krátké sekery, které měl za opaskem. „Ty můžeš za to, že budu muset jít až ke statku pěšky!“ Otočil se a vyhnul se tím prvnímu prudkému cvaknutí čelistí. „A smrdíš.“ Tlapa s dlouhými drápy mu prosvištěla kolem nosu, dělila ho od ní necelá půlka vousu.

Pruďas cítil, jak se v něm vzmáhá neblahý vztek, a tentokrát mu dal volný průchod.

Zrak mu zakryl rudý závoj, rozpálilo ho horko.

Bestie zavrčela, chňapla po trpaslíkovi a do čelisti se jí zabodlo ostří jedné sekery. Z tlamy vyletěly polámané tesáky, kreatura zaskučela bolestí.

Pruďas využil setrvačnosti, otočil se a zatnul druhou čepel do hrubé kůže záhadného vlka, jehož oči bělavě zářily. Zbraň však nepronikla dostatečně hluboko.

„Co musím udělat, abysem tě složil?“ zařval na bestii a praštil ji loktem v železné zbroji do citlivého čenichu. Ten rázem praskl a začala se z něho řinout bílá krev. „Hola, hola! To se ti nelíbí, že ne?“

Šelma zaštěkala, uskočila dozadu a sklopila hlavu, špičaté uši se nastražily. Hlasitě, zlověstně zavrčela. Z boku jí čnělo topůrko trpaslíkovy zbraně, která se zasekla do hrubé kůže.

„Vrať se zpátky! Ukradlas mi sekeru!“ Pruďas si přehazoval zbylou zbraň z jedné ruky do druhé a rychlým pohybem odstrčil dlouhý cop na záda. „Ale to tě nezachrání, potvoro. Je mi jedno, z jakýho hnízda démonů jsi vylezla, já ti rozpárám panděro!“ Málem by zakřičel oink, oink, ale bestii by to stejně bylo úplně jedno.

Zřetelně spatřil, že má kolem krku tenoučký drát, ke kterému je přímo pod hrdlem připevněná podlouhlá kulatá kovová kapsle. Co to má znamenat?

O to se postará hned, jak toho tvora zlikviduje.

Pruďas začal ustupovat stranou, aby se dostal blíž k mrtvému poníkovi a svému vranímu zobáku. Dlouhým a těžkým ocelovým trnem snadno probodne kůži bestie. Zbraň, která dokázala porážet upíry noci, si stejně snadno poradí i s tímhle protivníkem – jakmile se k ní dostane.

Zdálo se však, že nestvůra tuší, co má za lubem. Zůstávala v nevelkém odstupu, číhala, pozorně trpaslíka sledovala a sekeru nosila na hřbetě jako trofej. Uši zůstávaly nastražené, z očí se staly zářivé škvíry.

„Co je s tebou, smradlavej hafane?“ Žhnoucí vztek znemožnil, aby v Pruďasově chování převládl rozum. „Přinesu ti i svoji druhou sekeru!“ Vyřítil se vpřed.

Bestie rovněž vyrazila, zpod tlap jí vystřelovaly do výšky stébla trávy a hrudky špíny.

Pruďas se zasmál a rozmáchl se k drtivému úderu – když se z dubu zřítil stín a zasáhl obrovského vlka do hřbetu.

Tím, kdo se vrhl ze stromu dolů a zarazil bestii dlouhý meč rovnou do hřbetu, byl lidský válečník v potrhané kroužkové košili, celý pokrytý zaschlou krví. Dvousečná čepel využila prudkosti dopadu a zabořila se bestii do těla.

Tvor však stále ještě neumíral.

Shodil muže ze sebe, jednou po něm chňapl a kulhal k Pruďasovi.

Trpaslík překonal údiv a rozběhl se ke korytu potoka. Potřebuju svůj vraní zobák.

Za sebou slyšet dusání tlap, hlasitě se zasmál a rozběhl se ještě rychleji. Zbroj mu tiše a vábivě cinkala.

„Dělej! Hejbni sebou!“ posmíval se bestii a doběhl k břehu potoka.

Nezastavil, rovnou se nohama napřed spustil dolů kolem mrtvého poníka.

Jednou rukou popadl dlouhou násadu vraního zobáku a zarazil krátkou sekeru do země. Těsně předtím, než by skončil v potoce, přestal klouzat. Na svůj vkus se dostal až příliš blízko k říši vodní bohyně Elrie.

„Mám tě!“ Pruďas sevřel vraní zobák všemi deseti prsty a vleže ho zvedl svisle do výšky právě v okamžiku, kdy bestie stála s doširoka rozevřeným chřtánem rovnou nad ním a bez ohledu na vybité zuby se do něj chtěla zakousnout. „Hopla!“

Dlouhý ocelový trn zezadu pronikl šelmě do týla, přesně mezi páteř a zadní část lebky.

Pruďas škubl rukojetí a nestvůra přeletěla nad ním. Pohyb byl tak prudký, že zbraň vyklouzla z těla ven.

Bestie přistála v potoce a přestala se hýbat.

„K Tionovi s tebou!“ Trpaslík okamžitě vyskočil na nohy a plochou stranou vraního zobáku praštil do lebky, která se roztříštila.

Pruďas do zvířete v zuřivosti bušil dál a dál, až si horko a vynaložené síly vybraly svou daň. Přestal do tvora mlátit, zalapal po dechu a setřel si z čela pot. „Svině!“

Vztek ho opouštěl, žízeň zůstala.

Opatrně ponořil dlaň do vody, do níž v žádném případě nechtěl spadnout, a trochu si jí nabral, aby se napil. Za studený medový pivo bysem dal všechno možný.

Pruďas se vrátil na místo, kde válečník seskočil z dubu, aby mu pomohl.

Rozložitý tmavovlasý muž ležel v trávě a přerývaně dýchal. Bestie mu u ramene ukousla půlku ruky. Byl z ní cítit pach hnisu. Nějaké starší rány se zanítily, podebraly se a zánět se zažíral hluboko do masa i kostí. Tady už nebylo koho zachránit.

Špínou pokrytý muž neměl v očích žádné známky strachu nebo šílenství, zdálo se, že hlavu má ve chvíli těsně před smrtí zcela jasnou.

„Dítě Kováře,“ pronesl tiše a s námahou se usmál. „Vraccas musel tušit, že tady na tebe narazím.“

„Vraccas to věděl.“ Pruďas ho uchopil za ruku. „Děkuju ti za pomoc. Jmenuju se…“

„V kožené tašce nesu jednu kapsli s trpasličími runami. Visela na krku stejné bestie, jako je ta, kterou jsi zabil. Ty monstra přišly z Phondrasònu, našly si cestu zemí až do říše elfů,“ hovořil muž dále, aby jeho slova předběhla smrt. „Zanes ji svému králi. A věz, že elfové zavraždili mého mladého krále. Vězí za tím ten jejich naishïon. Ukuli pakt s Natenianem, protože ten chce Tabaînu vládnout sám…“ Pohled bdělých očí se během jediného úderu srdce zlomil.

Pruďas pozorně poslouchal, co mu neznámý muž pošeptal. Měl bysem si to zapsat, jinak to zapomenu.

Rychle z dubu uřízl velký kus kůry a použil válečníkovu krev, aby si na hladkou stranu kůry zapsal nejdůležitější slova. To musí stačit, než dojdu k základně poslů. Tam hodlal přenést vše, co vyslechl, na papír nebo pergamen.

Trpaslík mrtvého opatrně osahal. Nahmatal matně černou kapsli opatřenou západkou a uzávěrem a pozvedl ji k očím.

Runy, které do ní byly vyryté, nepochybně byly trpasličího původu, přestože byly poněkud rozmáchlé a poněkud přehnaně vytvarované, jako by na ně chtěl autor zvlášť upozornit.

Vytvářely jedno jméno.

„U Vraccase!“ Pruďas vyskočil na nohy a rozběhl se k ubité bestii, aby přeřízl drátek a prohlédl si, co na něm visí.

Rychle v potoce smyl z kapsle největší špínu, přičemž se stejně jako předtím pečlivě vyhýbal tomu, aby do vody sám vstoupil. Elrii nevěřil.

Jsou tu úplně ty samý runy. Někdo využil tyto bestie jako posly, aby od něj přinesly zprávu.

Adresátovo jméno bylo vyryto naprosto zřetelně.

„Pro Pruďase,“ četl jako bez ducha.

Napadal ho jenom jeden trpaslík, který se vydal do Phondrasònu a který věděl, že někdo jako on skutečně existuje.

Skrytá země,
království Tabaîn, Klasnov,
6492. sluneční cyklus, počátek léta

Král Natenian se potil ze všech pórů, na širokém žlutém hávu se mu rýsovaly tmavé skvrny, tu jako maličké tečky, tu zase jako větší body, jinde se z nich staly hotové ostrůvky. Opíral se o dvě ošetřovatelky a kulhal chodbou svého prostého paláce, připomínajícího spíše vojenskou pevnost, k trůnnímu sálu, kam svolal tabaînské šlechtice, aby mezi nimi zvolil svého nástupce.

Alespoň zdánlivě.

Zpráva o hrdinné smrti jeho mladšího bratra se šířila říší rychleji než požár. Elfové obložili tělesné pozůstatky tabaînské delegace ledem a při převozu je uchránili ode všech známek rozkladu.

Tělo oblíbené budoucí hlavy říše bylo nabalzamováno a na tři oběhy vystaveno v Palandiellině chrámu, aby se s ním lid mohl rozloučit. Nezvratné stopy kousnutí na tělech mužů i žen a zabitá bestie, která jejich smrt zavinila a kterou elfové vyvrhli a rovněž obložili ledem, vyvrátily veškeré pochybnosti o tom, zda k tomuto neštěstí skutečně došlo přesně tak, jak to elfové líčili.

Nebyla nalezena pouze mrtvola Tenkila z Hoge. Válečníka a nejlepšího přítele budoucího krále sežrala bestie, takže po něm nic nezůstalo. Strávila ho i s kůží a s chlupy.

Natenianova výzva k setkání měla šlechticům rovněž objasnit, proč se Raikan vlastně vydal do Lesinteïlu.

Stráže před vstupem do trůnního sálu zasalutovaly a otevřely králi dveře.

Natenian spolu s pečovatelkami vešel dovnitř a kráčel kolem vyšňořených urozených mužů a žen ze své říše k čelní straně dlouhého stolu. Ztěžka nabíral dech, jeho supění se odráželo od stěn.

Na stěnách visely portréty dřívějších králů a shlížely na shromáždění, jako by chtěly zajistit, že všechno proběhne zcela hladce. Drahocenné nástěnné koberce zakrývaly holé kameny, pod vysokými tmavými střešními trámy visely zaprášené vyšívané erby.

Přestože slunce nadále zářilo na obloze, v sále hořely lampy a svíce. Nikdo nevěděl, jak dlouho bude toto jednání trvat, navíc když úzká okénka – vypadala spíš jako střílny – propouštěla jen málo světla. Kvůli prudkým bouřím, které říši často sužovaly, se lidé vyhýbali velkým otvorům a vysokým stavbám. Také palác byl téměř z poloviny zakopán do země, jako by se chtěl přikrčit.

Natenianovi hvízdalo v plících, když dosedal na zvlášť upravené křeslo s bohatým polstrováním, které mu umožňovalo sedět vzpřímeně, zatímco obě pečovatelky ustoupily o krok dozadu. Zůstaly v dosahu, aby mohly kdykoliv zasáhnout.

Místo po králově pravici zůstalo prázdné, křeslo bylo zahalené černou plachtou. Každý věděl, kdo tam chybí.

„Můj bratr,“ spustil Natenian, „byl zrádce.“

Ani kdyby do stolu udeřil blesk, neměl by na shromáždění větší účinek. Muži a ženy na něho upřeně zírali, nikdo neřekl jediné slovo.

Natenian zasténal a nabral dech. „Myslíte si, že jsem přišel o rozum. Ale já jsem stejně zdrcený jako vy.“ Na králův pokyn chvátal jeden sluha k bočním dveřím, otevřel je a vpustil dovnitř plavovlasého elfa, který patřil k delegaci z Lesinteïlu. Měl na sobě bílý oděv a na znamení smutku si přepásal boky černou šerpou. „To je Phenîlas. A ve svých rukou přináší důkaz.“

Mezi šlechtici se začal rozmáhat šepot, elf mezitím přistoupil blíž a vytáhl z koženého pouzdra nějakou smlouvu.

„Vznešené dámy a pánové,“ pronesl sametovým hlasem, „zde vidíte dohodu, kterou Raikan hodlal svévolně uzavřít s mým národem. My jsme na to zdánlivě přistoupili, abychom mohli Nateniana a lid Tabaînu co nejrychleji uvědomit o jeho počínání.“ Podal papír přítomným, kde přecházel z jedné ruky do druhé. „Jeho jednání nám připadalo záhadné, přestože nás ujišťoval, že je naprosto jisté, že se brzy stane králem.“

„Plánoval, že mě obejde. Že mě třeba nechá zavraždit, aby měl jistotu, že se dostane k moci! To je zrada. Zradil mě. Zradil vás. Zradil Tabaîn!“ Natenian předstíral, že je hluboce otřesen, v plících mu námahou rachotil dech. „Taková potupa, jakou na naši rodinu uvalil, nikdy nepřekročí zdi těchto hal. Spoléhám, že mi na to dáte své slovo.“

Šlechtici přísahali nebo přikyvovali na souhlas.

„Pochopíte, že ani já za těchto okolností nemůžu dále zastávat úřad krále,“ pokračoval lámajícím se hlasem dál. „Ta pohana lpí i na mně. Navíc mě s každým oběhem opouštějí síly.“ Okamžitě zazněly vzrušené hlasy, které ho chtěly odradit od rozhodnutí vzdát se trůnu. Natenian zvedl ruku. „Děkuji vám a chápu vaše námitky, ale…“

„Můj králi,“ přerušila ho rudovlasá Cledenia přátelským, ale rozhodným hlasem. V uzavřených černých šatech, sahajících až ke krku, působil její obličej přísným dojmem. „Lid vás zná a váží si vás. Vás bratr se díky své hrdinské smrti stal legendou, a protože se o tom, co potají udělal, nikdo nedoví, nepadne na vás žádná hana.“

„Ale já o ní vím.“

Žena ukázala na ostatní. „Nyní o ní víme my všichni. Ale copak nám to vadí?“ Znovu zazněly výkřiky, které jí vyjadřovaly souhlas. „Vaše rodina má dobrou pověst a vyšla bez poskvrny ze všech bojů a zmatků, které nám Lohasbrandova vláda nadrobila. Vaše jméno je naprosto čisté a tím, s jakou silou vůle bojujete se svou chorobou a tělesnou nedokonalostí, jste pro nás vzorem. Od toho nejurozenějšího až po nejprostšího občana této říše.“ Cledenia se uklonila. „Zůstaňte naším králem, dokud vás bohové nepovolají k sobě.“

Natenian vrhl krátký pohled na Phenîlase a elf si dovolil krátký, sotva postřehnutelný úsměv.

„Tak dobrá.“ Král se narovnal v křesle a dal blížícím se pečovatelkám znamení, že chce zůstat sám. Ženy rychle couvly zpátky na svá místa. „Pokud proti mně nikdo nehovoří, přísahám před bohy, že učiním všechno možné, aby se na pohanu mého bratra mohlo zapomenout a abych byl moudrým panovníkem. Nechť Tabaîn pod mou vládou vzkvétá a nechť se jeho bohatství množí tak, aby z něho měli prospěch všichni poddaní. To slibuji při Palandiell…“ Natočil se k Phenîlasovi. „… a při Sitalii. Mé díky patří i vašemu lidu, příteli elfe.“

Phenîlas naznačil úklonu. „Skrytá země nepotřebuje žádné další nepravosti,“ odvětil elf. „Společně bojujeme proti bezpráví.“

Za bouřlivého potlesku urozených žen a mužů se Natenian ještě trochu víc narovnal. Užíval si příslibu, kterého by se za normálních okolností od nich nikdy nedočkal. Usmál se na jednoho každého z nich. Dlouho už tu nebudete. Moje plány s vámi nepočítají.

„Promiňte,“ zvolala Cledenia, když se potlesk postupně utišil. „Ale koho byste navrhl za svého nástupce? Ze zvědavosti bychom se rádi dozvěděli, koho jste považoval za svého důstojného zástupce.“

Natenianova zkřivená, kostnatá levá ruka se zvedla, ukazováčkem tenkým jako uschlá větvička ukázal z náhlého popudu na Dirisu. Tak si budou mezi sebou ještě více závidět a to odvede jejich myšlenky od podstatných věcí, na které jim za zády zaútočím. „Ona by byla mou volbou. Protože je mladá, chytrá a zdravá a nepříliš vzdálená sestřenice královny Astirmy. Aliance mezi královstvími právě přišly do módy,“ odpověděl. Jeho narážka na Mallenii a Rodaria byla odměněna úsměvy.

Dirisa se zvedla, urovnala si růžové šaty a uklonila se. „Děkuji vám.“

Černovlasá žena s útlou chlapeckou postavou, ale překrásným obličejem, se ke královu údivu zvedla ze svého místa a vydala se k zakrytému křeslu, z něhož sundala černé plátno.

V trůnním sále rázem zavládlo naprosté ticho.

Dirisa si pomaloučku trochu upravila šaty a pomalu se posadila, jako by sedadlo křesla bylo z křehkého skla. „I já jsem přemýšlela nad vašimi slovy. Vaše zdůvodnění mi připadalo správné a věcné, když se jednalo o pohanu vaší rodiny a abdikaci.“ Vrhla na něj zničující úsměv. „Jste moudrý.“

Natenian nevěděl, co říct. Jeho plán se rozpadl v prach, nemohl se pořádně nadechnout. V hrudi mu bušilo a dunělo vzteklé srdce, vzpíralo se této usurpátorce.

Se zaúpěním se zhroutil v křesle, polykal a současně i kašlal. Potom mu jazyk zapadl do krku. Natenianovi hrozilo, že se udusí.

Jedna pečovatelka k němu duchapřítomně přiskočila, chytila mu spodní čelist a zvedla ho za ni vzhůru, dvěma prsty mu hrábla do úst a rychlým pohybem ruky ho zachránila před předčasným, neplánovaným skonem.

Natenian se dusil, z úst mu tekly sliny, stále ještě nedokázal přenést přes rty jediné kloudné slovo. Nadávky a výhružky smrtí raději polkl. Tak jako tak bylo očividné, že se mu svévolné uchvácení trůnu jeho nástupkyní vůbec nelíbí. Nástupkyní, kterou sám vybral. Z náhlého popudu.

Nic nechápající páry očí se dále upíraly na mladou ženu, která vzpřímeně seděla v čele stolu a přímo zářila radostí. „Přijímám vaše rozhodnutí,“ řekla co nejlíbezněji. „Bude to pro Tabaîn nejlepší řešení. Ale často vás budu žádat o radu, pokud bych toho někdy měla zapotřebí. Myslím, že trochu víc privilegií by urozeným v této říši nemohla uškodit. Na oslavu této události. To by byla moje první vyhláška.“

Phenîlas se změnil na dokonalou sochu, z jejíhož výrazu se nedalo nic vyčíst. Pohledy však bezmocnému Natenianovi nadále sliboval podporu. Ani elfové neměli nejmenší zájem, aby se museli pustit do nového vyjednávání.

To na druhé straně panovníka mírně uklidnilo. Privilegia. Mazaná mrcha. Jakmile popadnu dech, pošlu ji ze všeho nejdřív na patřičné místo a odtamtud rovnou na smrt.

Jenže do všeobecně zmatené a napjaté nálady Cledenia najednou radostně a provokativně vykřikla: „Ať žije Dirisa První!“

V tomto okamžiku si Natenian uvědomil, že přinejmenším dva šlechtici byli na tento oběh dokonale připraveni.

Opravdu jsem byl na rozpacích.

Odebrat se do konečna?

Postavit se na stranu alfského odporu?

Nebo se nadále chovat klidně a čekat, až přijde můj čas?

Má pýcha se dala jen těžko potlačit.

Mallenia se nikdy nedozví, jak často jsem postával u její postele, potají, uprostřed noci, s kovovým perem v ruce, abych jí podřízl hrdlo.

Možná jsem jenom jeden starý alf – ale dokážu toho víc, než čeho se mí nepřátelé a posměváčci obávají.

nalezené tajné poznámky k dílu:
Pravdivé spisy
sepsané Carmondajem na vyšší rozkaz

III

Skrytá země,
Sjednocené království Gauragar-Idoslân, Gauragar,
6492. sluneční cyklus, počátek léta

Ještě jeden, chlapče.“ Pruďas zvedl prázdný pivní džbánek, hrubě vyřezaný z dřevěného špalku.

Mladík za výčepním pultem horlivě zakýval hlavou na souhlas. „Hned to bude, mistře trpaslíku. To nejlepší pivo z našeho sklepa.“

Pruďas si odpustil odpověď, která by po deseti velkých pohárech nevyzněla pro pivo Dlouhých příliš příznivě. Žluté jako chcánky, nemělo skoro žádnou chuť a na jeho hlavu mělo tak slabé účinky, že si ke každému pivu musel dát dvě skleničky pálenky.

Z kdoví jakého důvodu tu měli pivo rádi tak studené, jako by ho čepovali někde na ledovci, takže mu z něho brněly zuby a znecitlivělo patro.

Večer už dost pokročil, trpaslík seděl na kraji dlouhého stolu v zakouřeném výčepu gauragarské základny jízdních poslů. Ležela u křižovatky, kde se z hlavní cesty spojující východ a západ říše oddělovala cesta na jih. Začouzené lampy a napolo vyhořelé svíce nevnášely do místnosti moc světla, ale Pruďasovým očím to nijak nevadilo.

Kapitán trpaslíkovi dovolil, aby si zde odpočinul, aniž by tušil, koho má před sebou. Pruďas mu to neprozradil. Dokud mohl každého oběhu položit na stůl peníze a zaplatit za jídlo a nocleh, nechávali ho lidé na pokoji.

Hubený mladík, který se staral o výčep, mu přinesl pivo a trpaslík mu poděkoval přátelským zabručením.

Ty malý neřáde. Pruďasův pohled sklouzl na nabytou kořist, kterou si položil na stůl. Bezmyšlenkovitě si spletl z vousů dva cůpky a spojil jejich konce maličkou stříbrnou sponou. Jak se to dá otevřít?

Už čtyři oběhy se pokoušel kapsle otevřít, jenže ty mu stále odolávaly – jak čirému násilí v podobě kladiva a kovadliny, tak i všem vynalézavým pokusům. Měl skoro chuť uvěřit, že se tady jedná o nějaký žert.

Velkými trpasličími runami na nich bylo vyryto PRO PRUĎASE. Vypadalo to, jako by se mu kapsle vysmívaly.

„Co je to, mistře trpaslíku? Vypadá to jako nějaká hra, která vyžaduje neskutečnou dávku trpělivosti.“ Černovlasý chlapec, který si přes prosté šaty pyšně převázal velkou koženou zástěru, se k němu neslyšně vrátil a stoupl si ke stolu. „Promiňte mi, že jsem tak zvědavý. Ale vy se tu s něčím namáháte a každý chlap ve výčepu by se mezitím rád dozvěděl, co to vlastně je.“

Pruďas se zaklonil a dunivě se zasmál. „Vraccasi, podívej se: já tady svojí tupohlavostí bavím celou základnu.“

„Je to tak,“ opáčil chlapec s úšklebkem.

„Jak se jmenuješ, drzoune?“

„Heidor.“

Pruďas ťukl na prázdné místo vedle sebe. „Tak dobrá, Heidore Velkohubej. Jsou to nějaký nádobky, ale já nevím, jak se dostat dovnitř.“

„Co je tam uvnitř?“ Heidor s rozzářenýma očima usedl ke stolu a osahal si kapsle.

„Nemám nejmenší tušení.“

„A co je na nich napsané?“

„Moje jméno.“ Pruďas zkřížil ruce na prsou a zašklebil se. „Tak co, chytráku?“

Heidor vzal schránky do rukou, potěžkal je, pak je rychlým pohybem roztočil na desce stolu. „Nejsou správně vyvážené. Buď je jedna strana hrubší a těžší nebo je tam uvnitř něco těžkého,“ prohlásil nadšeně.

„Tak daleko jsem se taky dostal.“

Heidor je smetl ze stolu a díval se, jak letí a přistávají. Když dopadly na podlahu, hlasitě zacinkaly, pak se kutálely a zůstaly ležet s runami vespod.

„Mhm,“ zamručel mladík nespokojeně a zvedl se. „Nejsou na nich žádné škrábance, i když jste do nich bušil kladivem.“

„Jsou legovaný a mají v sobě velké množství tionia.“ Pruďase pobavilo, že nemusí přemýšlet sám.

Zalovil v kapse a vytáhl z ní krátkou cestovní dýmku, nacpal ji medovým tabákem a dal si od Heidora přinést hořící třísku, aby si dýmku zapálil. S takovou aspoň bude mít pivo trochu lepší chuť.

„Jak jsem slyšel, nedávno sem přijeli noví jezdci. V posledních obězích bylo na základně pořádně rušno.“ Sfoukl plamínek na třísce a položil ji na stůl. „Co je ve Skrytý zemi novýho?“

„Bratr krále Nateniana přišel o život. Jeho i jeho přátele zabila nějaká bestie,“ vyprávěl Heidor, aniž by odvrátil oči od kapslí. Mladíkova ctižádostivost vyžadovala, aby na tu záhadu přišel. „Jednoho sežrala dokonce úplně celého. Nic z něho nezbylo.“

Kdepak sežrala. Lež, kterou se někdo snažil rozšířit o osudu onoho statečného muže. On unikl. Pruďas si připomněl válečníka, kterého pohřbil vedle dubu a jehož pečetní prsten si vzal, aby mohl dokázat, že se s ním skutečně setkal.

Bestii trpaslík rozsekal na kousky, které naházel do potoka, aby je proud odnesl pryč. Nikdo se nesměl o jejich setkání dovědět. Neboť pokud byla pravda, co mu smrtelně zraněný válečník z Tabaînu vyprávěl, rozehráli šikmouší znovu svou vlastní hru plnou zákeřností a zavlekli do ní i lidi. Za takových okolností bylo na něm a na jeho národu, aby zabránili blížícímu se neštěstí.

Vraccasi, ať se to zase neopakuje. Vždyť od posledních bojů uběhl jenom jeden cyklus. Nejdříve nám sem Tion pošle to děcko ze Země za horama a teď se šikmouší zase pustili do nějaký šílenosti. „Co u nich králův bratr chtěl?“

„Říkalo se, že to byla přátelská návštěva.“

„Takže Natenian po týhle události zůstal králem Tabaînu?“ Pruďas zabafal a vyfoukl dým směrem k nízkým, černým střešním trámům, pod nimiž se sušily šaty, které nepochybně nasály pach uzené šunky.

„První zprávy to potvrzovaly, ale zdá se, že se objevila další nápadnice trůnu.“ Heidor byl hluboce pohroužený do svého úkolu a znovu vzal kapsle do ruky. „Zeptejte se jezdců, mistře trpaslíku. Tam stojí. Oni to budou vědět přesněji.“

Pruďas se zvedl a poklepal mladíkovi na rameno tak silně, že ten málem spadl ze židle, a lehce kymácivým krokem zamířil k výčepnímu pultu, u něhož si jeden plavovlasý a jeden černovlasý muž čepovali z čerstvě naraženého sudu pivo, protože neměli chuť čekat na hostinského. Měli na sobě široké košile a hnědé kožené kalhoty, horní části holínek byly shrnuté až na zem. Obličeje si už stačili umýt, ale všude na šatech jim ulpíval prach z cest a byli cítit potem.

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Triumf trpaslíků.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.