Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Markus Heitz v nakladatelství

série Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků

Návrat trpaslíků, kniha I.

Návrat trpaslíků, kniha II. (připravujeme)

série Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

série Ulldart

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Kořeny zla

série Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

série Exkarnace

Válka Starých duší

Umírání duší

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Oneiros

Pohled mrtvého

Markus Heitz: Die Rückkehr der Zwerge I

Copyright © 2021 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co.KG, Munich, Germany

web autora: www.mahet.de

Licence na tuto knihu byla vyjednána prostřednictvím AVA international GmbH, Germany (www.ava-international.de).

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover and illustrations © Martin Kapošváry

ISBN epub 978-80-7594-536-5

ISBN mobi 978-80-7594-537-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Starým i novým čtenářkám a čtenářům,

kteří pro sebe objevili trpaslíky.

Je úplně jedno, zda nyní nově, nebo zase znovu,

nebo před mnoha, mnoha lety.

DRAMATIS PERSONAE

TRPASLIČÍ KMENY

PRVNÍ

Xanomir Srdce vln z klanu Ocelářů, ingenius a konstruktor

Buvendil Mušlegryf, ingenius a konstruktor

Bendabil Kleštice, správce přístavu

Hegobal Uhlík, válečník a kameník

TŘETÍ

Hargorina Smrtonoška z klanu Drtičů kamenů z kmene Třetích, válečnice

Belîngor Čepeložrout z klanu Ocelových pěstí z kmene Třetích, válečník

Brûgar Vdechovač jisker z klanu Ohňových nástrah z kmene Třetích, válečník

Regnor Smrtonosná pěst z klanu Skřetobijců, král Třetích

Regnorgata Smrtonosná pěst z klanu Skřetobijců z kmene Třetích, dcera krále Třetích

Romogar Krvoosten z klanu Listočepelí z kmene Třetích, ceremoniář

Larembar Dobrostřelec z klanu Bystrozrakých z kmene Třetích, velitel skřetí pevnosti

ČTVRTÍ

Goïmron Rýtko z klanu Stříbrných vousů z kmene Čtvrtých, gemmarius

Gandelin Zlatoprstý z klanu Kamenoměničů z kmene Čtvrtých, gemmarius

Bendoïn Fajnanc z klanu Hledačů šípů, vrchní velitel pevností na hranicích s Brigantií

PÁTÍ

Barbandor Ocelové zlato z klanu Pijanů královské vody z kmene Pátého Giselbarta, válečník

Giselgar Šleha z kmene Ran kladivem z kmene Pátého Giselbarta, válečník

Glamdulin Zlatojiskrný z kmene Hledačů květů z kmene Třetího Giselbarta, léčitel

Gesalyn Buchadlo z klanu Zlatožroutů z kmene Pátého Giselbarta

LIDÉ

Orweyn Berengart, omuthan Brigantie

Klaey Berengart, nejmladší bratr Orweyna Berengarta, vlajkový oficiál

Ayasta, válečnice

Stémna, vyslankyně Ȗry

Solto, obchodník s kuriozitami

Doria Rodana z Psalí, loutkoherečka

Chòldunja, aprendisa

Vanéra, maga

Adelia, Vanéřina fámula

Mostro, Vanéřin fámulus

Aloka, královna Undarimaru

princ Ocdius, následník trůnu v císařství Gautaya

Altorn, velitel Ocdiusovy tělesné stráže

kancléř Yltho, kancléř Palusie

Betania, vyslankyně z Gauragonu

ALFOVÉ

Mòndarcai, válečník

Vascalôr, válečník

Ascatoîa, zhussa

Horâlor, velitel městské stráže

DALŠÍ

Telìnâs, elf

Ȗra, největší dračice Skryté země

Ardin, druhý největší drak Skryté země

Nebtad Sònuk, srgāláh

Krognoz, kníže skřetů z Kràg Tahuum

P O J M Y

MÍSTA

Arima: hlavní ostrov Undarimaru

Ceuwonia: jezerní říše v Zemi za horami

Dsôn Khamateion: říše alfů v Hnědých horách

Enaiko: město učenců na jihu Skryté země

Gautaya: císařství v Gauragonu

Idoslân: bývalá říše, která se stala součástí Gauragonu

Kràg Tahuum: skřetí pevnost uprostřed Skryté země

Malá Voda: lidská vesnice poblíž Platinového Kopí

Platinové Kopí: trpasličí obranné sídlo na úpatí Šedých hor

Phondrasôn (alfsky): podzemní vyhnanství

Tî Silândur: říše elfů

Towan: řeka na severu Skryté země

Undarimar: mořská říše na západě Skryté země

Whrotland: zaniklá říše v Zemi za horami

Závora: jedenáct tisíc kroků vysoká hora

NÁRODY & TVOROVÉ

Cadengi: skupina nových bohů, v něž je rozšířena víra v Brigantii

Cadengis: nejnebezpečnější bůh ze všech Cadengi

Cadengisova matka: nejnebezpečnější bohyně Cadengi, zároveň oblíbená kletba

Doulijové: přivandrovalci ze Země za horami, kteří se dobrovolně nabízejí jako otroci

Drinx: bájná bytost

Ohňožrout: označení bestií v lávových polích na severu Gauragonu

Ohňokřídlí: létající hadovitá stvoření, spřízněná s draky

Ido: příslušník vládnoucího rodu z Idoslânu

Lurco: rostliny, které magické pole proměnilo v masožravé tvory

Meldrithové: osoby, jejichž jeden rodič byl alf a druhý elf

Nesmrtelní: někdejší panovníci alfů

Nesodové: národ žijící pod vodou

Parsoi Khi: humanoidé, kteří mají políčeno zejména na tvory s nadpřirozenými silami

Phlavaros: alfské jméno prvního létajícího koně

Ragany: čarodějnice z rašelinišť

Slanovodní skřeti: označení bestií ze solných polí v císařství Gautaya

Sfyraje: rychlé žravé ryby

Srgāláh: humanoidní tvorové s psí hlavou

Zparchantělý kůň: jezdecké zvíře skřetů

TITULY & OZNAČENÍ

Aprendisa: učeň

Fámulus/fámula: magicky nadaný člověk v učení

Fîndaii: Kisâřina tělesná stráž a elitní jednotka

Ganyeios: titul vládce Dsôn Khamateionu

Kisâri: titul císařovny elfů

Magus/maga: kouzelník, čarodějnice

Obgardista: nižší hodnost městské stráže Malleniiny Stráže

Omuthan: titul knížete v Brigantii

Tharka: zvláštní jednotka Třetích pro boj v první linii

Vlajkový oficiál: nižší vojenská hodnost zásobovacího důstojníka

Zabitaj/zabitaja: generálská hodnost v Brigantii

Zhussa: alf/alfka ovládající kouzla

Zolonarius: celník

OSTATNÍ

Dýmka pěnovka: dýmka z obzvláště lehkého kamenného materiálu

Elriina helma: potápěčský zvon

Galéra: třída lodí s pohonem vesly

Gandelgund a Gindelgund, Gunibur a Ganibur: těžké katapulty trpaslíků

Kámen-buch: trpělivostní hra trpaslíků

Karavela: druh lodi

Kedonitový tabák: zvlášť drahý ušlechtilý tabák

Máslová lať: křupavé pečivo z kvasnicového listového těsta

Prým: žvýkací tabák

Rychlotunel: spojovací trati v říši trpaslíků na důlních vozících, které vedly v podzemí napříč celou Skrytou zemí

Suihhi: označení smrtelného moru v Gauragonu

Trebuchet: obrovský katapult

Třída žralok: zvláštní typ galéry

PROLOG

SKRYTÁ ZEMĚ, NA SEVERU SPOJENÉHO VELKOKRÁLOVSTVÍ GAURAGON, NA VÝBĚŽCÍCH ŠEDÝCH HOR, 1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS PODLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU), PŘEDJAŘÍ

Vodní masy Smaragdových vodopádů se bez ustání vrhaly ze skalních výběžků do hloubky třiceti kroků a pak se s duněním valily do široké vodní pánve. Závoje vodní tříště obklopovaly padající zelené vody řeky Towan. Drobounké kapičky se potácely ve větru, rozstřikovaly se daleko do okolních lesů a usedaly na listí a kůru stromů. Jasný sluneční svit vytvářel třpytivé oblouky duhy, která se zdánlivě na věky malebně vznášela nad vodami.

Některé průzračné kapičky přistály ve spletených tmavých vousech trpaslíka v lehké zbroji, který postával na břehu Towanu v bezpečné vzdálenosti od širokého, oblázky vystlaného koryta řeky. Kapky se spájely do třpytivých perliček, jako by ho chtěly ozdobit a připojit se k trpaslíkovým zlatým sponám.

Barbandorovi Ocelové zlato z klanu Pijanů královské vody nevadilo, že kapky vody smáčí jeho počasím zbrázděnou tvář a cestou dolů projíždějí hluboce vyrytými vráskami a jizvami v kůži. Silné ruce volně spočívaly na pečlivě vycizelované ocelové hlavě jeho těžké bojové sekery, která se topůrkem bořila do měkké kamenité půdy. Zdálky vypadal protřelý trpaslík jako poutník, který usedl ke krátkému odpočinku.

Pohled Barbandorových hnědých očí pozorně sledoval pěnící se nazelenalé vlny, které vířily dobrých deset kroků před ním a pak se linuly dál. Vzduch voněl svěžestí, pestrými květy a vlhkým kamením. Bylo zřetelně cítit, jak rozkvétají okolní louky a lesy, rozkládající se podél nejjižnějších výběžků Šedých hor.

Barbandor se k tomuto úkolu přihlásil dobrovolně, jak ostatně činil pokaždé, když nastal čas.

A k tomu docházelo skutečně často.

Pokaždé po průtržích mračen ve vzdálených Šedých horách nebo po jarním tání či po dlouhotrvajících prudkých deštích nad vrcholky a svahy starého, opuštěného domova řeka Towan narostla a nesla na vlnách zvláštní, neobvyklý náklad, který se pak někde vyplavil na břeh. Především v blízkosti Smaragdových vodopádů.

Barbandor si zhluboka povzdechl, otočil hlavu a lítostivě zamířil pohled k severu. Tam, kde se nacházely Šedé hory. Nebo alespoň to, co z nich po mnoha zemětřeseních a otřesech během několika set cyklů zbylo. Kde se kdysi vypínaly majestátní, obrovité vrcholy a prastaré, různorodé svahy, v nichž se daly rozeznat mnohé tvary a postavy, bestie i krásné formy, tam nyní zbyly pouze otlučené útesy, tupé pahorky a rozeklané horské řetězy, které někdo bez špetky lásky jen tak odhodil. Den za dnem stoupaly z odlehlých mladých vulkánů oblaka a řetězy kouře. Zemětřesení zcela zničilo ctihodné Šedé hory a zároveň stvořilo na jejich základech nový masív, který dosud ani zdaleka nedospěl ke klidu.

Pohled působil Barbandorovi bolest, přestože nikdy nevkročil do těchto hor, které bývaly starou vlastí jeho kmene. Jako už po mnoho generací nikdo z Pátých.

Haly kolem nosných sloupů patřily minulosti stejně jako plné pokladnice, bohaté doly, hlučící kovárny a zvonící dílny, stejně jako překrásné řemeslné umění v prstech mnoha nadaných trpaslic a trpaslíků. To vše existovalo již jen ve vyprávění, spisech, obrázcích a kresbách. A v nesčetných smutných písních.

Nikdo netušil, jak to nyní v útrobách staré vlasti vypadá.

„Vraccasi, co jsme učinili, že jsi nás tak potrestal?“ zabručel Barbandor.

Na to neuměl nikdo z živých odpovědět.

Děti Kováře utíkaly hlava nehlava před více než tisícem cyklů, když začaly otřesy a tvořily se sopky; prchaly dříve, než se Šedé hory mohly stát hrobem Pátých. Přitom ztratily velkokrále a jeho legendární sekeru Ohnivou čepel. Tato ztráta tvrdě zasáhla jak trpaslíky, tak celou Skrytou zem.

Stejně se vedlo i Druhým v Modrých horách na jihu. Pouze První na západě a Třetí na východě z toho vyvázli jen mírně. Vyčkávali ve svých příbytcích v rudých a černých skalách, přestože i jejich říše nevypadaly stejně jako dřív.

Nejhůře ze všech to postihlo říši Čtvrtých. Byla zpustošena něčím víc než jen zemětřesením a výbuchy sopek a jejich následky pociťovala celá Skrytá země. Již několik set cyklů.

Trpaslice a trpaslíci Druhých, Čtvrtých a Pátých žili nyní v obranyschopných osadách v blízkosti hor. Kdy se budou moci vrátit, aby znovu vybudovali to, co bylo zničeno, zůstávalo nejisté.

Nejisté jako mnoho jiných věcí. Barbandor přivřel víčka, aby mu je svlažila vodní tříšť. Kapičky vody mu ochlazovaly oči, v nichž pálení ohlašovalo brzké slzy. Jeho duše si nechtěla dopřát klidu. Proti niterné, hluboké bolesti z postrádané vlasti nic moc nepomáhalo.

„Co tam postáváš?“ Řezavý hlas Giselgara Šlehy ho zasáhl do zad. „Usnul jsi? Nebo máš strach z Elriiny kletby?“ Bylo slyšet řinčení a tupý rachot. „Raději dělej něco užitečnýho.“ Ozvalo se pronikavé skřípění brzdy. „Dnes se stane něco mimořádnýho. Cítím to ve svejch starejch kostech!“

Toto rozptýlení přišlo Barbandorovi jako na zavolanou. Rychle si ze tváře setřel kapky vody a slzy. „Starý kosti?“ Zvedl víčka a otočil se k příteli, jenž seděl na povoze taženém strakatým černobílým poníkem. „Ty seš starší než já o ani ne deset cyklů.“ Na vozíku leželo plno tyčí, háků a několik podběráků.

„Ale to bylo deset cyklů, kdy jsme hrozně moc strádali, a to je můj náskok. Ty se počítají dvojnásobně. Ne, trojnásobně, u Vraccase!“ Giselgar seskočil z kozlíku a přivázal otěže k octovníku, jehož větve tvořily pestrou stříšku. Stejně jako Barbandor měl na sobě jen lehkou zbroj, což nebylo u trpaslíků obvyklé. Ale když pracovali blízko vody, nebyla kroužková košile nebo těžká zbroj dobrou volbou, jedině kdyby se někdo chtěl mermomocí utopit. „Proto taky musíš dělat víc než já.“ Giselgar vytáhl z váčku u opasku sklápěcí dalekohled, vysunul ho a vrhl zkoumavý pohled do vln, na koryto řeky a břehy po obou jejich stranách. „Už jsi něco našel, když ses tu tak líně potloukal?“

„Zrovna jsem chtěl…“

„Aha, výmluva. Proč odešels z Platinovýho Kopí o tolik dřív, když…“ Giselgar přestal kroužit dalekohledem a rychle natočil horní část oční pomůcky. „Proklatě! Ať ty hamižný Dlouhý trefí blesk! Proč jsi je nezahnal?“

Barbandor otočil hlavu směrem, kam ukazoval dalekohled. Mezi většími skalisky a kameny vyčnívajícími z vody, které umožňovaly překročit Towan suchou nohou, poskakovali lidé vyzbrojení dlouhými háky, pytlíky a sítěmi, jiní zase měli nástrahy na ryby.

„Ti tady předtím nebyli,“ bránil se Barbandor a protáhl vousatý obličej.

„Tys Dlouhý neviděl, protožes civěl k Šedejm horám, jako by odtamtud k tobě přišly,“ odsekl Giselgar a složil kukátko. „Rychle, popadni něco z toho nákladu a mazej dolů ke korytu. Ty prokletý lakomý dlouhoprsťáci nesmí před náma najít nic, co patří našemu kmeni.“ Sáhl na korbu a popadl vše, na co dosáhl. Kusy tyčí kovově zařinčely. „Pospěš si! Jestli najdou jen jednu brož dříve než my, vypřáhnu poníka, vytáhnu ho k sobě na korbu a ty nás potáhneš celou cestu až do osady.“ Potom se trpaslík rozběhl a rychle klouzal po svahu dolů.

Od útěku ze staré vlasti se Pátí snažili zachránit vše, co smaragdově zbarvené vody vyplavovaly ze štol do Skryté země, aby to zachovali a měli po ruce pro cyklus, ve kterém se budou moci do hor vrátit.

Barbandor se díval na světlé koryto řeky, přes které letěl jeho společník. Jako každý trpaslík a každá trpaslice znal i on Elriinu kletbu. Ta tvrdila, že bohyně vody nařídila svému živlu, aby veškeré děti Kováře utopil, i kdyby to byla jen malá louže s vodou po kotníky.

Pro obrovskou bouřlivou řeku to byla hračka.

Zdálo se, že Giselgarovi vůbec nevadí, že se musí k Towanu přiblížit na dva tři kroky, zatímco skládal kusy tyče, aby rybaření ve smaragdových vodách mohlo začít.

Takže, vpřed! Barbandor se zhluboka nadechl a vydechl, zasunul válečnou sekeru do úchytu na zádech, poté popadl pruty, laťky a podběráky a vydal se za přítelem. Však to taky nedělám poprvé.

Pocit, který se v něm probouzel, když se dunění vodopádů mísilo se šuměním vln a klokotáním vírů, nechtěl nazývat strach. Nevolnost zněla mnohem lépe.

Lidé postřehli oba trpaslíky a křičeli na ně něco nesrozumitelného, dělali opovržlivá gesta a odháněli je. Při hledání malých i velkých pokladů netoužili po konkurenci.

„Ti pochcálkové! Furt ten samej tanec bláznů,“ prohodil Giselgar hlasitě, aby přehlušil šumění řeky a zasmál se. „Hej! Vy tam! Ať vás ani nenapadne tajně si strkat do kapsy naše poklady,“ křičel na sběrače. „Ukážete mi všechno, co najdete, jasný? To je majetek mýho národa!“ Okamžitě si nasadil brýle se speciálně vybroušenými sklíčky z drahokamů, jimiž lépe viděl skrz pěnu a vodu na dno řeky. Obratně používal podběrák a šťouchal jím do vody. „Elrie, vezmi si k sobě jednoho z nich. Nás ne.“

„Nemůžu to mít lidem za zlý. Dostanou za to jídlo. A kapku blahobytu.“ Barbandor se přiblížil na vzdálenost čtyř kroků a vložil kousek magnetu do držáku dlouhé tyče, zakončené ohnutým hákem. Potom zabodl do země železný stojan na rybářský prut. Aby si uklidnil mysl, vylovil z váčku kousek aromatického žvýkacího tabáku a zasunul ho za pravou líci. Okamžitě se mu v ústech rozlila chuť skořice a máty.

„Oni to kradou našemu kmeni,“ trval na svém Giselgar a přitáhl si tyč s podběrákem. V něm se třpytil ozdobný stříbrný šperk se vsazeným rubínem. Šperk vytáhl a spokojeně ho zasunul do kožené kapsy. „Snad je nechceš obhajovat, nebo snad jo?“

„Ne. Jenom mám pro ně pochopení.“ Barbandor strčil dlouhou tyč s magnetem do řeky a šmejdil s ním nazdařbůh sem a tam. „Když nějaká rodina najde něco takového jako teď ty, přežije za to celou zimu.“

„No, ale už je jaro. Ať Dlouzí zasejou obilí a zeleninu a zorají pole, když chtějí mít v zimě do čeho kousnout.“ Giselgar vylovil další kořist: masivní zlatý prsten, který se mu v záři slunce rozsvítil mezi prsty. „Když pochybuješ o tom, co děláme, a přeješ Dlouhým naše poklady, proč se sem už deset cyklů pořád dobrovolně hlásíš?“

„Protože já…“ Zadíval se opět k Šedým horám, skrývajícím se za duhou a stěnou z vodní tříště. „Protože doufám, že najdu nějakou zprávu. Ne jenom starodávný cennosti mrtvých.“

„Zprávy o Pátých, co přežili?“ Giselgar se úsečně zasmál. „Nikdy. Kamenná brána je zasypaná stejně jako Vysoká brána a všecko, co jsme znali. Tam už nikdo nežije. Už dýl než tisíc cyklů.“ Ukázal na řeku. „V ní kolem nás odplouvá jejich odkaz. Zachraňuj památky na ně, Barbandore. Dříve než to udělají ti tam dole, ti ubozí ničitelé a zatracení okradači mrtvol, kteří by to vyměnili za vyhublou krávu nebo deset pytlů plesnivýho obilí.“ V očích staršího trpaslíka se objevil prosebný výraz. „Pro nás je i ta nejmenší mince z prastarých oběhů k nezaplacení. Známka o životě našich předků, o jejich kultuře, jejich umění a vědění. To se musí zase vrátit tam, kam patří. Všechno!“

Barbandor přikývl a máchl dlouhou tyčí s magnetem. Víru v nějaké znamení, signál nebo naději si nedá vzít.

„Drž pozici, mladej. Já budu hledat kousek níž po proudu.“ Giselgar si přehodil svou výbavu přes rameno a kráčel po šedobílých oblázcích k lidem, kteří si stoupli na kameny v řece a z nich se pokoušeli nahazovat sítě a klást pasti. „A vysvětlím Dlouhejm, jak se mají chovat.“

Barbandor vystrčil svou tyč kousek dál a posunul magnet hlouběji do šumícího toku. „No dobrá.“ Nechal přítele, aby se sám postavil nadávkám a výsměchu.

V dobách katastrof se hledala jednoduchá řešení. Právě lidé kladli jeho národu a Vraccasovi za vinu neustálá zemětřesení a nově vznikající sopky, nově se tvořící hory uvnitř říší a veškeré těžkosti, které s tím přišly do Skryté země. A zlost si s radostí vybíjeli na každém trpaslíkovi, který jim zkřížil cestu.

Barbandor se podíval na hlouček hledačů pokladů.

Postával tam dobrý tucet mužů, měli na sobě prosté lněné a vlněné šaty. Někteří byli převázaní nafouknutými koženými hadicemi a kusy korku, aby se při případném pádu do rozbouřené řeky hned neutopili. Hledání pokladů Pátých byla nebezpečná věc.

Proto se Barbandor cítil na břehu tak dobře, měl velký odstup od rychle plynoucích vln, na nichž se právě k jeho úžasu pohupovala obyčejná dřevěná truhla s insigniemi trpaslíků. Protože nebyla obitá a navíc plavala, musela být prázdná. Barbandor ji nechal plavat. Ať tam dole přinese nějakému člověku štěstí.

Giselgar se pod ním mezitím neohroženě blížil ke břehu.

Okamžitě se rozpoutala slovní přestřelka mezi hlasitě se vztekajícím trpaslíkem a uštěpačnými sběrači, kteří pocházeli z nedaleké vesnice Malá Voda. O osadě s dobrou padesátkou domů a chatrčí se u Pátých šířila nepěkná pověst, že se v ní usadili bezohlední zloději a lupiči. Méně odvážní hledači pokladů a dobrodruzi z různých koutů Skryté země se obvykle neopovážili do blízkosti sídel trpaslíků a zůstávali níže po proudu. Spíše využívali dobrovolné otroky z kasty doulijů a nechávali je pátrat v nebezpečných vodách.

Barbandor nerozuměl každému slovu a ani to nechtěl. Neměl nejmenší chuť poslouchat nekonečné tirády, urážky a posměšky určené jeho národu. Proč, Vraccasi? Povzdechl si a změnil polohu prutu. Co jsme ti…

Nečekaně ucítil škubnutí. Magnet se zachytil na něčem kovovém, hák pevně držel. Barbandora se zmocnilo vzrušení, konečky prstů začaly brnět radostným očekáváním. Bude to náš skvělý úlovek, o kterém Giselgar před chvílí mluvil?

Při prvním opatrném zatáhnutí pocítil mimořádnou tíhu svého nálezu. To je nejmíň železná truhla plná drahocenností až po víko. Podrážky bot se mu hlouběji zaryly do oblázků, tahal vší silou a napětím rozdrtil mezi zuby žvýkací tabák.

Jenže jeho tučná kořist odmítala nechat se vytáhnout na hladinu Towanu.

Proklatě! To ji tam drží samotná Elria. Barbandor se otočil ke Giselgarovi, aby ho poprosil o pomoc. Přitom postřehl oblak tmavého kouře, který níže po proudu stoupal k obloze v podobě širokého sloupu černého dýmu. V osadě hořelo.

Ještě dříve, než mohl na svého přítele zavolat, zvedla se mezi říčními kameny síť, kterou tam sběrači z Malé Vody nastražili, a smetla do vln jednoho z překvapených mužů. Nepomohlo, že měl v podpaží záchranný pruh s korkovou vestou a koženou hadicí, s funěním a prskáním se ponořil pod hladinu.

Jako dalšího to na břehu vzalo urostlého chlapíka, který se právě chystal s pomocí lana ukotvit nástrahu. Několik kroků byl s řevem tažen po drobných kamíncích, než pustil lano z ruky. Po celém těle měl samé škrábance a odřeniny. Muž se posadil a přitiskl si rozedranou ruku k tělu.

Nebezpečný, obrovský spodní proud. Barbandor upřel pohled hnědých očí na své tyče a uchopil je pevněji. Ale já nedovolím, aby mě Elriiny nálady porazily!

„Giselgare,“ zakřičel. „Pojď sem! Mám…“

Zničehonic se z pěnících, smaragdově zelených vln vynořila hrubá ruka s dlouhými, zahnutými drápy a popadla tyče. Následovala paže pokrytá šedozelenou kůží a za ní důkladně ozbrojený skřet. Voda Towanu klokotala a šplouchala, když se tříštila na nestvůře, která plivala kolem sebe vodu, pak se chytla prutu a drala se na břeh.

Znaky na šperku zhotoveném z kostí a rytiny na zrezivělých chráničích paží a nohou Barbandorovi nic neříkaly.

„U Vraccase!“ vyhrkl překvapeně a pustil dlouhou tyč s magnetem. „Prasečí rypák! Tebe jsem nechtěl chytit!“ Stoupl si na kamení pevněji, vytrhl z úchytu na zádech válečnou sekeru a vyplivl tabák. „Polož svoji šerednou tlapu na suchou zem a já tě pošlu ke tvýmu stvořiteli Tionovi!“

Barbandor právě v tomto okamžiku pochopil, že oba hledači pokladů nepadli za oběť spodnímu proudu – a proč osada hořela. Do Malé Vody našly cestu další nestvůry a řádily mezi vesničany, aby je pozabíjely a sežraly.

Rozložitému skřetovi sahala voda už jen po lýtka. Vytasil od opasku zakřivený meč, který byl stejně velký jako samotný Barbandor. Skřet zavrčel a významně namířil špičkou meče na trpaslíka, pevné, černě zbarvené špičáky se vypínaly mezi pysky jako tesáky nějakého divočáka.

„Živej podzemšťan! Já si vždycky říkal, že jste něco víc než jenom vybledlý kosti, rezavý zbroje a shnilá kůže v zapomenutejch šachtách.“ Při každém kroku mu po koženém oděvu a šupinaté zbroji stékala voda. „Konečně! Ze tvý šeredný hlavy budu pít! A tvým jemným vousem si vytřu zadek!“

Barbandor se nepřestával divit. Bestie nepatřila ke skřetům od slaného jezera, ani k pověstné bandě ohňožroutů, kteří se rádi potloukali poblíž lávových polí na sever od nich, a už vůbec ne ke stvůrám ze skřetí pevnosti Kràg Tahuum, které všichni považovali za nejnebezpečnější a nejprohnanější. Jeho řeč působila neohrabaně a neodpovídala žádnému dialektu, jakým bestie jinak hovořily.

Pochází ze Šedých hor! problesklo mu hlavou.

Tu a tam se stávalo, že deště a tání sněhu vyplavily tyhle potvory z pahorků nebo ze Země za horami a vyplivly je ve Skryté zemi. Většinou byly mrtvé a jen málokdy vcelku.

Ale takový exemplář Barbandor ještě nikdy neviděl.

„To myslíš moje vousy? Tak to zkus! Ale nejdříve pořádně ochutnej moji ocel. Ta ti zažene chuť popíjet.“

Směrem od kamenů zaznívaly smrtelné výkřiky a vyděšený řev.

Tam se z vln vynořily další bestie a napadly lidi, kteří se svými tyčemi, podběráky a noži nepředstavovali vážné protivníky.

„Tak dlouho jsem čekal, až někoho ze tvýho rodu zabiju!“ Skřet zaryčel a vrhl se vpřed, jednou botou rozkopl oblázky a shora zaútočil. „Z tvojí kůže si udělám měch na vodu, ten by se hodil k misce z lebky!“

Barbandor si chránil oči hlavou sekery, vykopnuté kamínky do ní s cinkotem narážely. „Zákeřnej jako všichni!“ zabručel. Hned poté zbraní odrazil svištící obrovský meč, přičemž mírně poklesl v kolenou, aby tak utlumil prudkost rány, a srazil čepel doprava. Jak měl skřet zvednuté paže, vytvořila se mezi nimi mezera v jeho krytí a Barbandor tam okamžitě zabodl horní roh břitu.

Vybroušený kov se na půl prstu zabořil nestvůře do hrdla, ta zachrčela a couvla, pustila meč a nenadále popadla topůrko trpaslíkovy sekery. Z rány, v níž vězel hrot, jí vytékala černozelená krev.

„Ty si chceš nechat moji sekeru?“ Barbandor vytasil od opasku dýku. Přikrčil se a probodl dýkou pravou botu a nohu protivníka, který se nad ním tyčil, a připoutal ho tak k zemi. „Tak si to vyměníme.“ Rychle se vyhnul kopanci a překulil se přes rameno, aby se dostal k ležícímu obrovskému meči dříve než bolestí a vztekem ryčící bestie. Jeho ruce sevřely jílec meče. „Já ti přinesu tvoji zbraň a ty mi vrátíš moji sekeru.“ Bleskurychle se otočil kolem vlastní osy a sekl těžkou zbraní, jako kdyby hodil kladivem.

Ponuře bzučící ostří přeťalo ruku, kterou po něm skřet natahoval, prošlo zbrojí a zabořilo se nestvůře do hrudi tak prudce, až se všude kolem rozlétly přeseknuté kovové plátky. Meč v hrudi uvízl a Barbandor pustil jílec.

Prudká rána a dýka zabodnutá v noze donutily nestvůru k pádu. Se zachrčením přistál na kamení, plival krev a nezraněnou rukou se jako smyslů zbavený snažil vypáčit meč z rány.

„Děkuju.“ Barbandor obratně vytrhl sekeru skřetovi z krku a s rozmachem ji zarazil protivníkovi do hlavy.

Ocel hravě projela helmou, kůží i lebkou. Bestie ochabla a bylo po ní.

Trpaslík se okamžitě rozhlížel po Giselgarovi.

Jeho přítel mezitím utloukl bojovou palicí dva skřety, na břehu a na kamenech v řece leželi mrtví čtyři Dlouzí. Zbytek musel odnést Towan.

„Jsou v Malý Vodě,“ zakřičel Barbandor přes šumění vody a pospíchal k vozíku. „Musíme vyrazit a jít lidem na pomoc.“

Giselgar si přehodil zakrvácenou palici přes rameno a hnal se kamenitým srázem nahoru. „Odkud ty bestie přišly? Přísahám při Vraccasovi: oni měli žábry!“

„To určitě ne.“ Barbandor odvázal otěže a vyhoupl se na kozlík. „Pocházejí ze Šedých hor.“

„Blbost!“

„Ale ano! Ten skřet, se kterým jsem zápasil, mě považoval za legendu.“

„Ty bys mě rozesmál! Tak slavnej nejseš.“

„Vtipálku. Mě jako trpaslíka. Až dosud viděl jenom smrtelné pozůstatky našeho národa.“ Barbandor ukázal k Šedým horám. „Přišli odtamtud. Z opuštěných dolů. To říkal úplně jasně.“

„Ale… ale to by znamenalo, že…“ Giselgar nečekaně přimhouřil oči a podíval se k cestě do vesnice. „Podívej! Tam jsou ještě další Dlouzí!“

Po široké cestě k nim pospíchala hrstka kulhajících starců a několik žen a dětí. Už zdaleka mávali rukama a prosili o pomoc.

„Zapřísahám vás, dostaňte nás odsud pryč!“ vykřikla jedna mladá žena držící v náručí maličké dítě, které bylo pokousané a krvácelo. „Přepadli nás. Malá Voda je ztracená. Všechno hoří a…“ Její další slova zanikla ve vzlycích.

„Naložíme zraněné na povoz a nic než odsud pryč,“ obrátil se Barbandor na Giselgara. Přestože lidé obvykle nezahrnovali trpaslíky přívětivostí, držel se Barbandor neochvějně Vraccasova přikázání chránit Skrytou zemi a její obyvatele před újmou. „Za našimi hradbami budou v bezpečí. My se vrátíme s celým oddílem zpátky a bestie vyženeme.“

Oba trpaslíci rychle seskočili na zem a pomohli zraněným a těm nejslabším na vůz, než pobídli poníka ke klusu.

Jakmile se naložený vůz rozjel cestou k Platinovému Kopí, zazněl za nimi osamocený, ponuře skřípající roh, k němuž se přidávalo čím dál víc rohů a hrdelních skřeků. Skřeti se s chutí a radostí pustili do pronásledování.

„Rychle! Jinak jste ztraceni!“ Barbandor znovu seskočil z kozlíku.

„U Vraccase! Co to zase děláš?“ Giselgar se pokusil vůz zastavit.

„Odvedu pozornost těch stvůr a zdržím je.“ Naznačil příteli, aby jel dál. „Doveď lidi do bezpečí a pak se s nejlepšími bojovníky ke mně rychle vraťte.“

„Jasně! My tě zachráníme.“

„Ne.“ Barbandor se ušklíbl a přejel palcem po ostré čepeli své válečné sekery. „Vrátíte se proto, abyste jednu z bestií chytili živou. Dokud sem nedorazíš s posilou, budu muset prasečí rypáky pro svoje vlastní bezpečí zabíjet.“

„Co si počneme se živejma…?“

„Jeden nám může prozradit, co skřeti v Šedých horách vlastně provádějí. A teď si pohněte!“

„To je dobrej nápad. Nechej nám nějaký a nemysli jen na vlastní potěšení!“ Giselgar se smíchem zmizel s přeživšími z Malé Vody mezi stromy. „Vraccas ať je s tebou.“

To bude. Barbandor se jednou zhluboka nadechl, vydechl a poslouchal křaplavý zvuk blížících se rohů. Postřehl v hlase svého přítele napětí, které se marně snažil zamaskovat předstíranou veselostí.

Naproti tomu jemu bylo jinak.

Z boje se skřety neměl strach, spoléhal na svou ocel a své umění. Snadno se mu podaří svést pitomé bestie na scestí a zaměstná je dost dlouho na to, aby k němu Giselgar se svými druhy stačil dorazit.

Jednoho skřeta potřebujeme živého. Doufám, že z Towanu vylezli víc než jen dva nebo tři.

Zasunul si za líce novou porci tabáku a obešel poslední ohyb cesty, aby se porozhlédl po blížících se nepřátelích – a ztratil velkou část svého optimismu. V dlouhém dvouřadu běžely po cestě a skrz křoviska čtyři tucty ozbrojených šedozelených bestií, zvedaly krátké a částečně rozpolcené čenichy a větřily jimi ve větru.

A pohybovaly se velice rychle.

Rychleji, než jak by to Barbandor kdykoliv svedl.

I

SKRYTÁ ZEMĚ, HNĚDÉ HORY, POBLÍŽ BRIGANTIE (DŘÍVE ŘÍŠE ČTVRTÝCH), 1023 N. B. (7414. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU), PŘEDJAŘÍ

Světlo petrolejové lampy poskakovalo sem tam, ztemnoty stěn vytrhávalo vhektickém kyvadlovém rytmu podzemní štoly istrop aodhalovalo bezpočet trhlin ve skále. Zrcadlem znásobený aklapkami nasměrovaný jas se propaloval tmou, kovový držák jemně skřípal, jak se lampa posouvala zmísta na místo.

Konec tyče, ke které byla lampa připevněna, svíral Klaey, velitel oddílu čítajícího deset mužů, kteří se vzdálili ze svého domova vBrigantii. „Dávejte pozor, držte zobák aposlouchejte, jestli to ve skále nepraská,“ nařídil přes rameno mužům kráčejícím za ním. Odražené světlo lichotivě zvýraznilo jeho obličej ikrátce zastřižený tmavý vous. „Nechci, aby nás překvapil nějaký zával.“

Sklidil souhlasné zabručení.

Před osmi oběhy minuli hranice Brigantie anyní se nacházeli vzemi nikoho vHnědých horách, vnichž se prolínaly nesčetné chodby, nekonečné průchody azávratně vysoké haly. Byl to hotový labyrint, ale Klaey ajeho oddíl nepochodovali jen tak bezhlavě bývalou říší podzemšťanů, kteří při zemětřesení před tisíci cykly zhor uprchli.

Právě naopak.

Mnohokrát museli šplhat, prodírat se škvírami vzávalech aopatrně se posouvat polorozpadlých kamenných mostech. Při tom si mohli obhlížet stavitelské umění někdejších obyvatel hor, kteří hluboko vpodzemí avnitru skal vytvořili haly aumělecká díla, jaká nedokázal zhotovit žádný jiný národ ve Skryté zemi. Většina znich byla vprůběhu několika set cyklů rozbita, vydrancována nebo poskvrněna škrábanci abarvami, pokud to zemětřesení nezvládlo již dřív. Nepřátelé podzemšťanů se zmocnili jejich říší auloupili všechno, co našli.

Sjedinou výjimkou.

Aprávě toto místo hledal Klaey shrstkou svých vyvolenců, kterým nejvíc důvěřoval. Opakovaně si vytřepával prach adroboučké úlomky kamení zdlouhých černých vlasů, které si na pravé straně vyholil ana levé spletl do copu.

Mladý vlajkový oficiál neměl chuť odpočívat, zastavit se avklidu obdivovat ruiny akamenná svědectví Čtvrtých. Do deseti oběhů se museli zpředstírané výzvědné výpravy vrátit ze Skryté země zpátky do Brigantie. Jinak by jejich dlouhá nepřítomnost neunikla pozornosti apři návratu by jim byly kladeny nepříjemné dotazy. Například, proč zásobovací důstojník snejnižší vojenskou hodností na vlastní pěst vyrazil soddílem ven. Omuthan by mohl na něco takového reagovat velice podrážděně.

„Za touhle chodbou bychom měli zabočit doprava asejít trochu hlouběji. Před uzamčenou bránu.“ Klaeyovi se ulevilo, že dosud nenarazili na nikoho ana nic, co by jim mohlo ublížit. Vchodbách netropily povyk ani žádné nestvůry, ani strašidla. Tu atam narazili na pozůstatky skřetů, kteří před několika sty cykly museli zemřít pod ostrými čepelemi.

„Akdy to budeme mít za sebou?“ Ayasta si postoupila vedle něho. Stejně jako zbytek jednotky měla světlovlasá bojovnice na sobě lehkou vatovanou zbroj, aby za pochodu ušetřila síly. Už tak museli vléct hodně zásob azbrojí. „Až dosud to šlo dobře.“ Zvedla svou lampu aposvítila kolem. „Protože se zapomenutej poklad blíží, řekni mi ještě jednou, jaký bohatství tam na mě čeká.“

„Na nás. Na nás všechny,“ opravil ji Klaey ausmál se. Hřbetem ruky si setřel zčela pot, přitom se dotkl vypáleného ozdobného cejchu ukořene nosu. Vpodzemí bylo teplo aktomu se přidávalo stoupající vzrušení při vyhlídce na nezměrné bohatství. „Stovky drahokamů. Síň plná rubínů, diamantů, smaragdů, safírů ajá nevím čeho všeho ještě, zapomenuté vjedné dílně. Sloužila jako sklad pro severozápadní šachty. Šperkaři doufali, že to vyzvednou, až se hory uklidní.“

Zjeho oddílu byly slyšet tlumené výkřiky radosti.

„Rubíny!“ Ayastě se na tváři objevil nadšený výraz. „Nechám si znich udělat šperky, který se mi budou třpytit kolem krku! Apak si koupím pořádnej kus země za hranicemi Brigantie a…“ Smích vojáků kráčejících za ní ji přerušil. „Proč mečíte, ovce? Považuju to za skvělej aodvážnej nápad, když svůj ještě dlouhej život strávím na břehu nějaký řeky, vnádherným domě plným oddaných otroků doulijů…“

„Kteří tě okradou. Apak se ktobě přikradou nějací pobudové avyloupí tě,“ doplnil Klaey aušklíbl se. „Kdybys byla chytrá, odešla bys zBrigantie ize Skryté země.“

Ayasta pokrčila rameny. „Nejsem chytrá. Ale můžete mě navštívit.“ Otočila se aposvítila do očí mužům aženám, kteří kráčeli za ní, přitom výhružně zvedla pěst. „Běda, jestli mě vykradete! Já si to ukradnu zpátky!“

Pobouřené protesty proti oslepujícímu světlu se mísily stichým smíchem, na Ayastu dopadla sprška drobných kamínků.

Klaey mezitím ještě jednou prozkoumal hrubě načrtnutou mapu strpasličími runami, kterou sebral jednomu vojákovi své zásobovací jednotky. Duševně spíš prostý muž se právě chystal zběhnout, akdyž lhal, vypadal jako hlupák. Koktavé výmluvy, kam se hodlá se zbrojí vydat, vzbudily Klaeyův zájem. Spojili si jedno sdruhým avoják zemřel za tragických okolností náhlou smrtí krátce před tím, než mapa změnila majitele.

Klaey porovnával přeložené popisy sreálným okolím. Jeho zářivé světle modré oči postřehly sebemenší maličkost. Nová změna směru světla lampy odhalila očekávanou chodbu, která však byla zazděná hrubou vrstvou žulových kamenů; napravo od ní odbočoval nějaký tunel.

„Uvšemocných Cadengi!“ uklouzlo mu. Je zatarasená. Proklatě!

Jeden za druhým kněmu došli ostatní zjeho oddílu atlačili se kolem zablokované chodby. Někteří začali reptat.

„Bude to namáhavější, než jsme si mysleli, lidi. Přineste nářadí aplivněte si do dlaní.“ Klaey postavil lampu na zem. „Není to nic, co bychom nedokázali zvládnout.“

„Seš si jistej, že hledáme na správným místě?“ Ayasta si nechala předložit mapu aukázala na trpasličí runy. „Co když ten překlad není správnej? Nechal sis ho ověřit nějakým zvědem?“

„Jak bych si ho měl nechat ověřit bez toho, že by všichni hned věděli odrahokamech, které tam“ – Klaey ukázal špicí motyky na zeď zopracovaných kusů kamene – „na nás čekají? Chcete se oně dělit smým bratrem?“ Zamlčel, že písmo podzemšťanů sám přeložil. Odmalička bylo pro něj hračkou naučit se slovem ipísmem cizí jazyky. Bylo pro něj snadné během několika málo oběhů odhalit vzor, kterým se řídí. Dar, za který vděčil matce azvláštním okolnostem svého narození.

Chodbou se rozlehly hlasité protesty. Nikdo se nechtěl vzdát části bohatství.

„Tak, schutí do díla.“ Zároveň vtiskl plavovlasé vojačce do ruky motyku. „Nepotrvá to déle než půl oběhu. Pokud se do práce pořádně pustíte.“

Ayasta na něj uraženě pohlédla. „Ty si nezašpiníš ruce prací?“

„Inu, já jsem váš velitel. Abudu vás jistit.“ Klaey máchl rukou směrem kneznámé, tmavé chodbě, která se točila doprava. „Budu vás chránit vlastním životem, abyste nám umožnili přístup kpokladnici.“

„Ó, jak seš vznešenej aušlechtilej.“ Ayasta začala spolu sostatními muži aženami čistit spáry avysouvat těžké žulové kvádry ze zdi. „Za to dostaneš ity menší podíl. Protože my tady dřeme jako mezci. Jenom abys věděl.“

Klaey se ušklíbl achvíli se díval, jak jeho lidé buší kladivy aodstraňují kameny, pak udělal několik kroků do tmavé chodby azkoumavě se nadechl. Na udušení. Vtéto části Hnědých hor už dlouho nikdo nebyl. Závan čerstvého vzduchu by znamenal, že zde jsou otvory vedoucí na povrch, jimiž by se nějaké stvůry mohly dostávat dovnitř.

Protože tomu tak nebylo, zůstal Klaey vklidu auvolnil se.

Vytáhl zkabely napěchovanou, jako loket dlouhou dýmku apotahoval zní, aniž by ji zapálil. Silný, nesmírně drahý kedonitový tabák vydával svůdnou vůni, aróma se mu jemně rozlévalo na jazyku. Zapálí ji, jakmile bude vruce držet drahocenné kameny. To jsem si zasloužil.

Klaey co chvíli nařizoval svému oddílu přerušit sekání abušení kladivem, aby mohl naslouchat. Nezaslechl však ani varovné praskání ve skále, ani zrádné zvuky zchodeb. Kromě nich na tomto místě nic nebylo aHnědé hory neměly spadeno na jejich životy.

Chodbou asvětlem rozestavěných svítilen se brzy valil kamenný prach. Vzduch čpěl potem apachem. Klaeyův sluch trpěl neustálým řinčením arachocením nářadí.

Po čase ho ksobě přivolala Ayasta, od hlavy až kpatě zaprášená kamennou moučkou. „Už jsme skrz!“

„Už?“ Klaey prošel uličkou, kterou mu vytvořili jeho ušpinění lidé, astanul před dvoukřídlým portálem, ležícím za zdí. „Dobrá práce!“

Umění azručnost, sjakou podzemšťané pracovali, se nedala přehlédnout. Kerganové dřevo obepínaly železné pásy, hrubé jako prst, ana kování nebyla ani stopa po rzi. Všechno jistil velký krabicový zámek, řada visacích zámků svírala oka natažených řetězů. Přestože šlo pouze ozamezení přístupu lupičům anepovolaným, nešetřili podzemšťané námahou avyzdobili zámky, kování adveře filigránskými rytinami arunovými ornamenty zodpadu vzniklého při broušení drahokamů.

„Už brzy uvidíme kamínky na vlastní oči. To nás popohánělo.“ Ayasta si utřela pot zumolousaného obličeje anevědomky tak vytvořila válečné pomalování. „Co bych dala za flašku studenýho vína.“

„Brzo budeš mít tolik zlaťáků, že si ho budeš moct koupit celé sudy.“ Klaey natáhl ruku snákresem, který ukázal vojákům stojícím kolem něj. „To jsou ty dveře! Přesně, jak je nakresleno na tomhle plánu!“

Jeho oddíl začal jásat.

„Ateď do práce.“ Klaey rychle políbil svůj amulet pro štěstí apustil se sdrátky, háčky ajemnými nástroji do odemykání komplikovaných mechanismů. Lampa vydávala jasné světlo.

„Proč tolik námahy?“ vyptávala se Ayasta avytáhla od opasku láhev svodou.

„Nech nás, ať ty dveře kamenem…“

„Ne.“ Jedním háčkem poklepával na železný kryt hrubého zámku. „Vžádném případě nesmíme násilím spustit past, která by nás všechny zabila. Podzemšťané dobře věděli, jak svoje poklady zabezpečit. Kvůli netrpělivosti nechci krátce před cílem umřít.“ Klaey se snaprostým klidem znovu dal do práce, až mechanismy jeden za druhým scinknutím povolily. „Tak dobrá. Vážené dámy, vážení páni.“ Vyvlekl řetězy zok, zvedl se, položil ruce na kliky obou stran dveří astlačil je. „Podívejte, náš poklad!“

Jenže ať Klaey sebevíc tlačil atahal, dveře se neotevřely.

Zhran obou křídel padala špína, bylo slyšet hlasité skřípění; vchod nadále odmítal ustoupit vetřelcům.

„Co je? Do práce, říkals,“ popoháněla ho Ayasta. „Tys nepřišel otolik sil co my astejně seš tak slabej, že ty dveře neotevřeš? Raději si snima promluv tím svým milým hlasem nebo jim zazpívej nějakou písničku.“

„KTionovi spodzemšťany! Je to zablokované izdruhé strany!“ Klaey vztekle zíral na dveře. Já se teď nevzdám! Několikrát do nich kopl nohou, zapraskalo to – akřídla dveří se mírně zakývala. Já chci svůj poklad! „Pojďme! Všichni najednou!“

Oddíl se ve dvojstupu seřadil jako živé beranidlo, rozběhl se avrazil do dveří. Něco zapraskalo aroztříštilo se apři třetím pokusu se křídla rozevřela.

Klaey sAyastou se hnali vpřed, vojáci za nimi klopýtali aněkteří spadli na zem.

Aby viděli, kde jsou, ktomu nepotřebovali žádné svítilny. Vobrovské klenuté hale sbohatým sloupovím hořely tucty svítidel, rozmístěných podél stěn ana stropě za malovaným sklem. Tlumené narudlé světlo ilustrovalo umělecké malby na zdech aornamenty na obloukovitých vzpěrách. Výjevy na malbách se točily kolem jednoho jediného válečníka, znázorněného tu vboji, tam na cestách, při četbě nebo při odpočinku.

„To… není žádná dílna trpaslíků.“ Klaey si podrobněji prohlédl perfektně namalovaná umělecká díla, jejichž barvy vykazovaly nevídanou brilantnost aživost, jako kdyby tvorové abojovníci mohli vmžiku vystoupit zkresby apokračovat vhale vboji. Bylo zvláštní, že onen bojovník neměl na sobě žádnou zbroj, spíše se zdálo, že má vtěle zabodnuto plno drobných černých pancéřových destiček. Jako zbraň svíral těžký oštěp ztionia posetý třpytivými runami.

Oddíl se rozptýlil arozhlížel se vhale, mohla měřit zhruba osmdesát na sto kroků amusela být vyšší než stěžeň plachetnice. Udelší strany, nedaleko od nich, se nacházel skutečný vchod sobrovitými dvojitými dveřmi zhrubého železa.

„Navíc ta hala je všechno možný, jenom ne opuštěná!“ Ayasta se rozzuřeně otočila ke Klaeyovi. „Nevidím žádný drahokamy. Ažádný poklady, proklatě!“ Rozražený trpasličí portál zničil omítku ajednu drahocennou nástěnnou malbu, která ztéto strany dveře zakrývala. Ve zdi nyní byla napáchána nepřehlédnutelná škoda. „Uvšech čertů aďáblů, kam jsi nás to zavedl, ty blázne?“

Klaey se zmateně díval na mapu. Vmyšlenkách si ještě jednou prošel cestu, kterou během posledních oběhů urazili, anebyl si vědom žádné viny ani chyby. Měl jsem políbit svůj amulet pro štěstí předtím, než jsme ty dveře vyrazili. „Kam? Tam, kde…“

„Hej tam!“ Ozvěna knim zvýšky přinášela hlas jednoho vojáka, pomalu procházejícího halou. „Podívejte se na to!“

Ukázal na podlouhlou, jeden apůl kroku vysokou bělavou podestu uprostřed haly, kterou ze čtyř stran osvětlovaly silné lampy, zavěšené ustropu. Na podestě se nacházely ony rytinami zdobené, černé pancéřové tioniové destičky, pancéřová rukavice arunami zdobený oštěp, který měl vruce válečník na nástěnných malbách; vjedné jeho části zela široká díra.

Pokud se Klaey zpočátku domníval, že podstavec připomínající oltář, filigránské ozdobné prvky ařezbářská díla jsou zmramoru, pochopil při bližším pohledu svůj omyl.

„To jsou…kosti?“ zašeptal azachvěl se. „UCadengisovy matky! To je vytvořené zkostí!“

Vreliéfech aobrubách byly vsazené intarsie zvraccasia azlata. Černé tionium analeštěné stříbro zdobily oltář stejně jako nejrůznější drahokamy, které se vzávislosti na úhlu pohledu třpytily azářily ve svitu silných svítilen.

„Ach, do prkvančic! Jsme vDsôn Khamateionu!“ Ayasta ukázala na obrovitého válečníka na nejbližší nástěnné malbě. „To je alf!“

Atady leží jeho zbroj. Klaey pomalu couval, vzdaloval se od podesty zkostí. Podle mapy nedokázal rozpoznat, kam je chodby skutečně dovedou – do říše alfů by se nikdy neodvážil. „Stojíme vjeho hrobce!“

„Mocný Cadengisi, stůj při nás!“ Ayasta necouvala. „Černoočka přestavěly tvoji zapomenutou dílnu na místo, kde uctívají svýho hrdinu.“ Ukázala na drahocenné, třpytící se kameny vsazené dooltáře. „Stejně je tu něco, co si můžeme odnýst.“ Plavovlasá válečnice rychle vytasila dýku. „Dělejte, rychle! Každej si vezme…“

Srachotem se rozevřely závory na obrovských dvoukřídlých vstupních dveřích, několikrát bylo slyšet jakési klapnutí, když se uvolňovaly další čepy. Otvíral se ten pravý zamčený vchod.

„Skryjte se!“ Klaey si našel úkryt za jedním sloupem. Jeho rozptýlený oddíl již neměl čas zmizet trpasličím vchodem vchodbě. „Zaútočíte teprve tehdy, až vám to nařídím. Možná budeme mít štěstí anevšimnou si nás.“

„Já bez něčeho na památku neodejdu.“ Ayasta bleskurychle vylomila zkostěného podstavce jeden drahokam aschovala se na opačné straně, než kde byl vchod. Strčila kámen do kapsy adýku si ponechala vruce, zatímco se koltáři rozvážným krokem blížili tři alfové.

Černovlasá alfka ve splývavém, tmavomodrém oděvu přepásaném širokým opaskem nesla třpytivý svazek vonných tyčinek. Smírným odstupem ji následovali její plně ozbrojení společníci. Přestože naleštěné pancíře byly zkovu, bylo slyšet místo skřípění jen slabé tření.

Kněžka? Klaey nevědomky zatajil dech adoufal, že si jeho lidé našli dobré úkryty. Iproti pouhým dvěma alfům by neměli velkou naději na vítězství, navíc stačil jeden jediný výkřik ado hrobky uctívaného válečníka by se jistojistě nahrnuly další stráže.

Ayasta dřepěla za oltářem azavřela oči – jako dítě, které věří, že ho tak nikdo nemůže objevit. Vpravici svírala zbraň přichystanou kútoku.

Půvabná alfka poklekla před podestou anatáhla ruku sdoutnajícími tyčinkami, zakroužila jimi anamalovala do vzduchu nějaké symboly, které kouř dokreslil. Přitom hovořila mámivým zpěvným hlasem aoba válečníci sklopili hlavy.

Nevidí nás! Klaey vduchu zajásal. Dostaneme se odsud živí. Ahrozně bohatí. Kdyby voják, kterému mapu sebral, nebyl už dávno mrtvý, tak by ho po návratu za trest ubodal.

Částečně mimoděk naslouchal alfčiným slovům anevědomky hledal opakující se výrazy avzory, aby řeč lépe pochopil adokázal jí porozumět. Bylo to poprvé, kdy slyšel taková slova azvuky, vnichž se skrývala jak poezie, tak iponurost.

Půvab, elegance, nesmírná řemeslná zručnost vnavrhování šatstva, zbrojí azbraní azáliba vumění, to všechno sdíleli alfové se svými úhlavními nepřáteli elfy. Vtomto tlumeném osvětlení nebyl mezi nimi patrný sebemenší rozdíl. Sluneční paprsky jim však zbarvily oči do černa aodhalovaly pravou povahu alfů: byli do hloubi duše zkažení akrutí.

Klaey nehodlal za žádnou cenu padnout do rukou tvorům, kteří by jeho krví malovali azjeho kostí tvořili děsivá azároveň překrásná díla ‒ pokud by považovali jeho tělo za vhodný materiál.

Zdíry ve zdi, kterou se oddíl Brigantinců dostal dovnitř, kněmu najednou dolehlo tlumené cinkání řetězů. Bylo stále hlasitější. Někdo se tam vpoutech pomalu šoural vpřed.

Klaey se udiveně zahleděl ke vstupu. Co uCadengisovy…

Do narudlého světla se připotácel jeden trpaslík, ruce anohy vpoutech asroubíkem vústech. Vousy pokryté špínou, kožené holínky byly roztrhané ave stejně mizerném stavu jako kožený kabát. Na pohled útlá postava prozrazovala, že se jedná oČtvrtého.

Ne, ne, ne! Zůstaň stát! Ještě dřív, než Klaey stačil zasáhnout, prošel sténající trpaslík klopýtavě kolem sloupů do haly azhroutil se na kolena. Řetězy aželízka na kloubech zacinkaly.

Alfka se zvedla apohlédla na spoutaného trpaslíka, potom se pozorně rozhlédla kolem dokola. Vydala rozkaz ajejí dva společníci se snataženými oštěpy rozešli doleva adoprava, aby propátrali průchody mezi sloupy. Sama pak rozdělila svazek vonných tyčinek do obou rukou, volně je držela avnaprostém klidu vyčkávala.

Odkud ten podzemšťan přišel? Klaey položil ruku na jílec rapíru apošilhával ke spásnému východu. Zjakého vězení uprchl? Zněkterého znašich?

Výkřik, zachrastění zbraní adopad nějakého těla na zem ohlašovaly boj, kterého se Klaey obával. Jeden zjeho lidí byl odhalen azabit. Teď vědí, že tu jsme. Už nemůžeme vyhrát.

Ayasta vyskočila za oltářem do výšky achtěla se vrhnout na alfku. „Pobijte ta černoočka!“ Současně bodla dýkou, hrot mířil protivnici přímo na srdce. „Jinak je snáma konec!“

Tmavovlasá alfka elegantně uhnula stranou, doutnajícími vonnými tyčinkami několikrát udeřila Ayastu do obličeje amrštila vřeštící Brigantinkou ohranu podesty. Nárazem okostěnou hranu její šíje praskla abojovnice padla mrtvá na zem. Tváře měla pokryté nesčetnými černými arudými popáleninami, způsobenými žhavými uhlíky ahorkým popelem.

„Ústup!“ zakřičel Klaey arozběhl se kotvoru, který ve zdi vytvořili. „Ústup! Zmizte odsud, jinak…“

Ztemnoty chodby se vynořilo štíhlé, začerněné ostří meče aprobodlo jeho tenkou prošívanou zbroj.

„Zůstaň,“ zašeptal někdo se silným přízvukem. „Budu tě ještě potřebovat.“ Urostlá postava zahalená vtmavé róbě askapucí na hlavě postrkávala oboustrannou čepelí sténajícího Klaeye zpátky do haly. „Ještě mi budeš užitečný. Stejně jako ten podzemšťan.“

Neznámý prudce vytrhl meč zKlaeyova těla, ten zalapal po dechu asvezl se usloupu kzemi. Co… se tady děje? Pravou rukou se snažil zavřít bolestivou ránu vbřiše, krev se mu však nezadržitelně řinula mezi prsty.

Postava se přikradla kedvoukřídlým dveřím auzavřela halu, takže nikdo nemohl uniknout. Potom se vrhla do boje po boku Brigantinců. Zezadu zaútočila na alfské bojovníky – apoté pozabíjela nesrovnatelně slabší brigantinské bojovnice abojovníky, kteří proti ní neměli nejmenší naději.

Klaey ztrácel krev apřitom sledoval, jak postava skapucí prohodila pár slov ke kněžce, která se na ni chtěla vrhnout, apoté ji prudkou ranou do levého ramene srazila kzemi. Pak neznámý popadl meč jednoho mrtvého Brigantince abodal do ran zabitých alfů.

On… svaluje vinu na nás, pochopil Klaey azhroutil se bolestí.

Zahalená postava sebrala kusy černé zbroje včetně pancéřové rukavice zoltáře abez okolků je nacpala do pytle; levou rukou popadla oštěp.

Klaeyův pohled se zakalil, okolí se rozostřilo. Zaslechl, jak trpaslík naposledy zalapal po dechu – azůstal ležet mrtvý.

Po chvilce se přiblížilo nehlučné tření ukradených pancéřových destiček.

„Díky, lidská chátro. Prokazuješ mi cenné služby tím, že na sebe bereš celou vinu.“ Klaey ucítil na krku chladné ostří. „Samozřejmě potom, co zemřeš.“

„Ale co…“

„Tvoje smrt“ – Klaeyovi projela hrdlem žhavá bolest – „má jméno Mòndarcai.“

* * *

SKRYTÁ ZEMĚ, NA SEVERU SPOJENÉHO VELKOKRÁLOVSTVÍ GAURAGON, NA VÝBĚŽCÍCH ŠEDÝCH HOR, 1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU), PŘEDJAŘÍ

„Probuďte Gundelgund! Probuďte ji ajejí sestru!“ křičel Barbandor mezi rychlými nádechy při sprintu přes nekrytou plochu mezi lesíkem aprvní kruhovou hradbou trpasličí osady. „Teď hned!“

Barbandor už dávno odhodil těžkou rybářskou výbavu avpravici svíral pouze válečnou sekeru, zbarvenou černozelenou krví. Daleko před ním se kodrcal vůz se zraněnými lidmi aGiselgarem, který právě projížděl železnými vraty. Zdatně je doháněl, přesto ho však od spásné hradby dělilo dobrých pět set kroků.

Pomocí lstí azkratek ve skalnaté krajině podél břehu Towanu vodil Barbandor čtyři tucty skřetů za jejich odporný nos. Jenže bestie nakonec prohlédly jeho odvážnou hru azahnaly ho do úzkých. Poté, co tři znich poslal mocnými údery sekerou kTionovi, měl statečný trpaslík jen jedinou cestu kzáchraně – ata se skrývala za ochrannými hradbami Platinového Kopí, které lidé ve své nevědomosti rádi označovali za pevnost.

Odtamtud mu mohly přispěchat na pomoc Gundelgund aGindelgund, pokud se dost rychle probudí. Sestry občas potřebovaly dlouhou dobu, než se vyzbrojily doboje.

Kolem něho prosvištěl šíp azabodl se před ním do měkké půdy. Proklatě blízko! Následovaly další tři střely, jimž se vyhnul rychlým kličkováním. Bestie se až moc dobře vyznaly vzacházení skrátkými luky, které používaly při běhu. Zaslechl, jak radostně zaryčely, když se před nimi objevily hradby.

„Vy si úplně vážně myslíte, že nás dokážete dobýt?“ Barbandor namáhavě supěl aklopýtl, když se mu další šíp zabodl mezi nohy. Rychlé úkroky již nijak nepomáhaly. Vplné rychlosti se svalil na zem aněkolikrát se přetočil, sekeru přitom pevně svíral vruce.

Honem pryč! Barbandor se svižně zvedal, ale jeden šíp mu probodl lýtko apřišpendlil ho kzemi.

Zaryčel avrhl se stranou – aviděl, jak kněmu sviští další šíp, za kterým povlává tenký provázek. Oni mě chtějí harpunovat jako nějakou rybu! Ještě včas přitáhl nezraněnou nohu ktělu avyhnul se špičatému hrotu sozubem. Chtějí si na mně pochutnat. Udělat si ze mě zákusek!

Řítící se skřeti byli od něho necelých padesát kroků. Pět znich se zastavilo anapnulo luky, ostatní měli ve dlaních různé bodné zbraně.

„Vy ubohý bestie!“ Barbandor se pracně zvedl aopřel se ocizelovanou hlavu sekery. „Pojďte sem!“ Obratně přenesl váhu na bojeschopnou nohu aoběma rukama pozvedl těžkou zbraň, na níž lpěly kousky kůže, černozelená krev avlasy pobitých protivníků. „UVraccase! Poslechněte, co přísahám: pošlu deset zvás kvašemu stvořiteli, než si zmý hlavy uděláte misku na pití! Asvoje vousy sežeru, abyste se nima nemohli utírat!“

Barbandor měl dojem, že cítí, jak se půda třese pod botami blížících se nestvůr. Viděl široce rozevřené tlamy sčerně pomalovanými špičáky, ze kterých se dral radostný řev, hory svalů na ničím nekrytých částech těl azubaté čepele, kterými na něho mířily. Atesáky.

Za chviličku odejdu do Věčné kovárny.

Barbandor odhodlaně sklonil hlavu avybíral si vblížící se tlupě protivníka, kterého zasáhne ostří jeho sekery, než té hordě padne za oběť. Alespoň jednoho. Apotom tolik, kolik jich stihnu pobít.

Pět skřetů, kteří čekali vpozadí, vypálilo své šípy.

Stoupaly vzhůru jako tmavé čáry – anajednou se rozpadly ve vzduchu, jako by je zničila nějaká neviditelná síla. Ze země odstřikovala špína aprach aprvních osm bestií padlo, ani nestačily zaryčet bolestí. Bez hnutí zůstaly ležet na zemi akrvácely znesčetných ran.

„UVraccase! To máte za to!“ zakřičel Barbandor súlevou. Díky, Gindelgund aGundelgund!

Deset skřetů se shlasitým řevem přehnalo přes pobité spolubojovníky ahned poté ioni padli, jako by je smetla neviditelná ruka. Kolem nich se do výšky vznášel prach atrsy trávy.

Zbytek tlupy zůstal zmateně stát, nestvůry se neodvažovaly jít blíž. Tiše vrčely, nasávaly vzduch ahledaly původ nečekané smrti svých soukmenovců. Dva skřeti si obhlíželi jejich mrtvoly azkoumali je, zabručeli, prsty přejížděli po kulatých ranách, znichž se řinula zelenočerná krev. Ani helma, ani zbroj nedokázaly smrti zabránit.

„To vám nechutná, že ne?“ Barbandor nepolevil vpozornosti abyl připraven znovu použít svou sekeru. „Na co čekáte? Tak přece pojďte aodvlečte si mě!“

Pětice lukostřelců mezitím opět přiložila ktětivám šípy opatřené protihroty azamířila na trpaslíka.

Do hlučného větření ačenichání skřetů se zničehonic vmísilo pronikavé, táhlé svištění asykot, pak následovalo hlasité zachrastění.

Na helmách, zbrojích atělech nepřátelských lukostřelců se objevila úplná záplava děr, luky ašípy se jim polámaly vrukou. Útočníci bez hlesu padli kzemi.

To rozhodlo. Jeden ze skřetů zaryčel rozkaz – azbylé dva tucty nestvůr se vrhly na ústup. Mrtvé nechali ležet na místě stejně jako kořist, okteré si mysleli, že už je jejich.

„Neslíbil jsem vám to?“ Barbandor se zlomyslně zasmál. „Vsadíme se? Gindelgund aGundelgund vás hned zase trefí.“

Dříve než prchající stačili udělat deset dlouhých kroků, nesl se vzduchem opět tichý svist azbylé bestie byly zasažené do zad. Střely pronikly hrubým kovem iprošívanou koženou zbrojí, zníž tryskaly fontány nazelenalé krve, aposlední bestie skončily na zemi.

Vraccasovi budiž dík. Barbandor se rozhlédl kolem sebe apostřehl na zemi trpasličí runové značky. Byly jen půl kroku od posledního zabitého skřeta. To bylo těsný. Pot ho pálil vočích, opadalo zněj napětí anahrazovaly je bolesti vzasažené noze, vníž stále ještě trčel šíp.

Blížil se dusot kopyt.

Tryskem se kněmu přihnal přítel Giselgar apřivedl mu hnědého poníka. „Co to mělo znamenat? Proč jsi ty prasečí rypáky nepozabíjel už vlese? Ty železný střely jsou drahý!“ Hlasitě se rozesmál.

„Říkal jsem si, že skřety přivedu až ksestřičkám. Obě mají tak málo příležitostí ke hraní.“ Barbandor ulomil opeřený dřík skřetího šípu, ale protihrot nechal na místě. Tento úkol přenechá léčitelům. Pevně stiskl zuby, vsoukal se do sedla apomalým krokem vedl poníka kosadě. „Pobavily se?“

„Ohó, uVraccase! Ajak se pobavily!“ Giselgar mu zůstal po boku. „Ale více střel už jsme neměli. Nejdříve bysme museli přinýst nový kulky.“

Barbandor se ohlédl avrhl pohled na ležící mrtvé skřety, na které už usedali první supi avrány. Špičaté zobáky bodaly adlabaly do měkkých částí těl aotevřených ran, aby si odtamtud vytrhly teplé maso.

„Vraccas byl se mnou,“ prohodil.

„To máš pravdu. Ase mnou taky. Vzpomínáš si, co jsme našli vTowanu?“ Giselgar se zašklebil od ucha kuchu. „To byly moc zvláštní kousky. Zpokladnice samotnýho velkokrále, jak dokazují puncovní pečeti.“

„Blahopřeju. Já jsem místo toho vytáhl zřeky jednu špatně naladěnou bestii, která mě chtěla sežrat.“ Barbandor nečekaně pocítil prudkou závrať. „Škoda, že jsme žádnou nedostali živou. Já…“ Nebylo by to poprvé, kdy skřeti napustili svoje šípy jedem. Hlavně proto, aby se jejich cíl nehýbal, dokud si ho neodvlečou. „Musím kléčiteli,“ stačil ještě vypustit zúst, než se zhroutil poníkovi na krk. „Ten šíp…“ Nesmím usnout! Ale víčka byla příliš těžká, už je nedokázal udržet otevřená. Jenom na okamžik. Pak to zas půjde.

Když Barbandor značnou silou vůle otevřel oči, ležel vměkké posteli, která nebyla jeho. Oblékli ho do lněné noční košile asvítila na něj petrolejová lampa sjenom mírně povytaženým knotem.

Před okny byla tma, na opevněnou osadu se snesla noc.

Jsem na ošetřovně mistra Glamdulina. Pomalu se posadil ashrnul zporaněné nohy prostěradlo.

Skřetí šíp byl pryč. Rána vyčištěná apřevázaná. Rozvětvené, mírně se zužující černé linky pod kolenem ukazovaly, jak těsně uniklo jeho tělo otravě atím iamputaci nohy.

Vraccasovi budiž vzdán dík! Barbandor dostal hroznou žízeň. Vedle dveří do místnosti, vníž byl jen on sám, stála konvice svodou apohárek.

Opatrně se zvedl adokulhal ke kredenci, aby si nalil. Rychle se napil, jednou si protřel obličej, aby ztmavých vousů odstranil prach. To mi udělalo dobře. Ikdyž by mi černý pivo bylo mnohem milejší.

Přitom padl jeho pohled pootevřenými dveřmi do vedlejší osvětlené místnosti, kde mistr Glamdulin, jeho přítel Giselgar aradní Gesalyn seděli ustolu snějakou lidskou ženou středního věku. Kdo to je? Mírně rozšířil škvíru ve dveřích, aby lépe viděl aslyšel.

„… příležitost navštívit osadu.“ Plavovlasá neznámá byla celá oděná vnápadné bílé barvě, počínaje vysokými holínkami akoženým kabátcem přes živůtek, blůzu arukavice až po klobouk svýraznou kulatou krempou. Pouze dvě dlouhá pera na levé apravé straně klobouku měla oranžovou barvu adoslova svítila. „Odpusťte, jestli jsem vás nechala čekat, paní radní.“

Stříbrovlasá Gesalyn, trpaslice vnejlepším věku, vypadala vkroužkové košili všelijak, jen ne radostně. „Neočekávali jsme tě.“

„Auž vůbec jsme na tebe nečekali,“ dodal polohlasně Giselgar, který stále ještě měl na sobě lehkou koženou zbroj zjejich výpravy kTowanu.

„Na mě nečeká ve Skryté zemi skoro nikdo. Ale itak je na to zákon.“ Neznámá dále hovořila přátelským hlasem. Bylo znát, že má sledovým přijetím zkušenosti.

„Ne zákon Spojeného velkokrálovství Gauragon, kterým se řídíme akterému jsme vděčni, že nám poskytl půdu.“ Gesalyn nalila zkonvice pivo do pohárů stojících na stole ajeden znich přisunula kženě. „To neznamená, že se chceme chovat nepřátelsky. Jestli máš hlad, dej mi vědět. Něco ti připravím.“

Žena bez ostychu sáhla po poháru adopřála si dlouhý lok. „Mimořádně dobré,“ poznamenala. „Je pravda, co se povídá okoření achuti vašeho černého piva. Trpaslíci se opravdu vyznají vjeho vaření.“ Setřela si zhorního rtu světlou smetanovou pěnu. „Ajak vím, ivnejrůznějších špercích.“

„Chtěla by sis něco koupit?“ zamumlal Giselgar mrzutě.

„Chtěla bych něco přinést mé paní. Jak je dáno zákonem,“ odpověděla žena. „Většina trpasličích osad už dávky odvedla.“

„My jsme slyšeli otěch, kteří se zdráhali.“ Šedovlasý Glamdulin do sebe vhrkl pivo ve dvou dlouhých tazích. Měl na sobě tmavou noční košili apřes ni župan, což dokazovalo, jak moc tento rozhovor léčitele zaskočil. „Neopovažuj se nám vyhrožovat.“

„Myslíte kvůli vašim katapultům skuličkami, kterým jste dali ženská jména?“ odvětila neznámá nevzrušeně. „Ano, to se vám povedla opravdu hezká zbraň. Natažené, napnuté ocelové pero pálí kulky do dálky několika set kroků přesně na cíl, jak mi bylo řečeno.“

„Co se týká průraznosti, vypořádá se se šupinatou kůží každého draka,“ dodala Gesalyn abez vyzvání si dolila pivo. „To ti taky řekli?“

Tu si Barbandor rázem uvědomil, jak slavná osoba sedí ustolu sradní atrpaslíky. To je Stémna! Jako vyslankyně atlumočnice vůle největšího exempláře ze všech draků ve Skryté zemi putovala žena vbílém říšemi avybírala dávky, které přinášela šupinaté dračici. Ȗra se díky své velikosti považovala za nejvyšší vládkyni Skryté země avyžadovala, aby jí ostatní vzdávali úctu. Formou šperků, které museli pravidelně odvádět.

Jako všichni draci měla iona slabost pro šperky aušlechtilé kovy, chtěla svůj poklad stále zvětšovat azvětšovat. Ȗra se nesnížila ktomu, aby sama přiletěla zněkterého ze svých útočišť avznášela se nad horami nebo stěnami sopek, nýbrž vysílala Stémnu. Žena byla jedním zmnoha jejích lidských Hlasů atento úkol vykonávala nejdéle ze všech.

Kolik jí může být? Čtyřicet cyklů, nebo míň? Barbandorovi nepřipadala příliš výrazná, když odhlédl od nápadného oděvu abělostné barvy, avšak soudil, že Dlouzí by oní tvrdili, že je hezká. Nicméně znal pověsti, že Stémna je od chvíle, kdy se napila Ȗřiny dračí krve avykoupala se vní, nesmrtelná anezranitelná. Kromě toho se říkalo, že města, osady avesnice, které odmítly odvést dávku anepodrobily se Stémniným nařízením, zanikly vplamenech. Vraccasi, stůj při nás!

„Takhle ne. Není přece nutné, abychom si navzájem vyhrožovali,“ odpověděla Stémna smířlivě. „Jak víte, každý akaždá ve Skryté zemi platí tyto dávky. Lidé, stvůry, elfové, alfové imeldrithové. Ataké trpaslíci.“

„Pročpak jsi ty nebo některá ze tvých předchůdkyň nikdy nebyla vnašem krásném Platinovém Kopí?“ Glamdulin si dal doušek piva zpoháru, nasadil si brýle apřelétl vyslankyni pohledem. „Proč ses tu objevila právě teď, vtomto oběhu?“

Stémna se vychytrale pousmála. „Říkejme tomu osud.“ Ukázala na Giselgara. „Doslechla jsem se od lidí zMalé Vody, které jste díkybohu zachránili, že jste vTowanu něco nalezli. Prsten astříbrný amulet, přímo zpokladnice velkokrále zříše Pátých. Řeka byla štědrá.“

„To nikdy neodevzdám!“ Giselgar se zaklonil aodmítavě zkřížil ruce na prsou. „Sama si vřece něco najdi. Půjčím ti svoji výbavu.“

„Giselgare, mlč,“ napomenula ho Gesalyn, uhladila si stříbrem protkané vlasy avytvořila znich na šíji volný uzel. Barbandor si uvědomil, že radní je tak napjatá jako nikdy.

„Takže to souhlasí.“ Stémna pozvedla pohár apřipila Giselgarovi na zdraví. „Máte představu, jaké dávky normálně vyžaduji pro svou paní?“ Tón jejího hlasu se ztišil azároveň ochladl. „Stěmito šperky ztoho vyjdete docela dobře. Ocením jejich hodnotu tak vysoko jenom proto, že pocházejí zvelkokrálova pokladu.“

„Stémno, prosím tě.“ Glamdulin se snažil zachovat klid. „Je to dědictví našeho kmene, našich zesnulých předků. Pro Ȗru to můžou být obyčejné šperky, ale pro nás mají nepředstavitelnou cenu.“

„Proto apelujeme na tebe atvou paní, abyste si jako dávku vybrali něco jiného,“ dodala Gesalyn.

Stémna se na ně podívala přes okraj poháru adopřála si další doušek, pak pohár opatrně postavila na stůl. „Co si myslíte, že skřeti hledali vTowanu avMalé Vodě? Myslíte si, že tam byli jen náhodou?“

„Oni… chtěli ten prsten aamulet?“ Giselgar obě věci vyndal adržel je vrukou, aby je ostatní mohli obdivovat. „Co jsem přehlédl, že jsou ještě neobyčejnější?“

„Dejte mi to, mistře trpaslíku. Moje paní to bude vědět.“ Stémna se chladně usmála. „Vrátím se apři příští návštěvě vám to řeknu.“

Giselgar prudce vytrhl krátkou válečnou sekeru od opasku. „Ne! Jak jsem říkal, najděte si pro Ȗru něco jiného.“ Rozčíleně zbraní udeřil do stolu těsně před konečky Stémniných prstů, až se stůl otřásl apoháry poskočily. „Památky na naše předky jsou pro nás posvátné.“

Barbandorovi připadalo obdivuhodné, že Stémna zůstala klidná, jako kdyby seděla svychlazeným nápojem na bezpečném místě na slunci. „Rozhodli jste,“ pronesla azvolna se zvedla. „Děkuji za vynikající pivo, radní Gesalyn.“ Opatrně, aby nevyprovokovala nějaký útok, sáhla po pravém oranžovém peru avytáhla je zúchytu na bílém klobouku. „Památka na moji návštěvu. Jako napomenutí, abyste si svá slova dobře rozmysleli.“ Zasunula pero do úzké škvíry ve stole akráčela ke dveřím. „Zítra přijdu…“

Vhlavě mu rotovaly myšlenky.

Spovzdechem zavřel oči.

* * *

„Existují bytosti světla – elfové.

„Meldrithové?

Table of Contents

DRAMATIS PERSONAE

PROLOG

I