Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Markus Heitz v nakladatelství

série Trpaslíci

Trpaslíci

Válka trpaslíků

Pomsta trpaslíků

Osud trpaslíků

Triumf trpaslíků

Návrat trpaslíků, kniha I.

Návrat trpaslíků, kniha II. (připravujeme)

série Legendy alfů

Spravedlivý hněv

Spalující nenávist

Temné stezky

Zuřící bouře

série Ulldart

Stíny nad Ulldartem

Řád vysokých mečů

Znamení temného boha

Před zraky Tzulana

Panovníkova magie

Kořeny zla

série Jidáš

Děti Jidášovy

Syn Jidášův

Dcery Jidášovy

série Exkarnace

Válka Starých duší

Umírání duší

Ritus

Sanctum

Krvavé brány

Oneiros

Pohled mrtvého

Markus Heitz: Die Rückkehr der Zwerge I

Copyright © 2021 by Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co.KG, Munich, Germany

web autora: www.mahet.de

Licence na tuto knihu byla vyjednána prostřednictvím AVA international GmbH, Germany (www.ava-international.de).

Translation © Zdeněk Sladovník

Cover and illustrations © Martin Kapošváry

ISBN epub 978-80-7594-536-5

ISBN mobi 978-80-7594-537-2

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Starým i novým čtenářkám a čtenářům,

kteří pro sebe objevili trpaslíky.

Je úplně jedno, zda nyní nově, nebo zase znovu,

nebo před mnoha, mnoha lety.

DRAMATIS PERSONAE

TRPASLIČÍ KMENY

PRVNÍ

Xanomir Srdce vln z klanu Ocelářů, ingenius a konstruktor

Buvendil Mušlegryf, ingenius a konstruktor

Bendabil Kleštice, správce přístavu

Hegobal Uhlík, válečník a kameník

TŘETÍ

Hargorina Smrtonoška z klanu Drtičů kamenů z kmene Třetích, válečnice

Belîngor Čepeložrout z klanu Ocelových pěstí z kmene Třetích, válečník

Brûgar Vdechovač jisker z klanu Ohňových nástrah z kmene Třetích, válečník

Regnor Smrtonosná pěst z klanu Skřetobijců, král Třetích

Regnorgata Smrtonosná pěst z klanu Skřetobijců z kmene Třetích, dcera krále Třetích

Romogar Krvoosten z klanu Listočepelí z kmene Třetích, ceremoniář

Larembar Dobrostřelec z klanu Bystrozrakých z kmene Třetích, velitel skřetí pevnosti

ČTVRTÍ

Goïmron Rýtko z klanu Stříbrných vousů z kmene Čtvrtých, gemmarius

Gandelin Zlatoprstý z klanu Kamenoměničů z kmene Čtvrtých, gemmarius

Bendoïn Fajnanc z klanu Hledačů šípů, vrchní velitel pevností na hranicích s Brigantií

PÁTÍ

Barbandor Ocelové zlato z klanu Pijanů královské vody z kmene Pátého Giselbarta, válečník

Giselgar Šleha z kmene Ran kladivem z kmene Pátého Giselbarta, válečník

Glamdulin Zlatojiskrný z kmene Hledačů květů z kmene Třetího Giselbarta, léčitel

Gesalyn Buchadlo z klanu Zlatožroutů z kmene Pátého Giselbarta

LIDÉ

Orweyn Berengart, omuthan Brigantie

Klaey Berengart, nejmladší bratr Orweyna Berengarta, vlajkový oficiál

Ayasta, válečnice

Stémna, vyslankyně Ȗry

Solto, obchodník s kuriozitami

Doria Rodana z Psalí, loutkoherečka

Chòldunja, aprendisa

Vanéra, maga

Adelia, Vanéřina fámula

Mostro, Vanéřin fámulus

Aloka, královna Undarimaru

princ Ocdius, následník trůnu v císařství Gautaya

Altorn, velitel Ocdiusovy tělesné stráže

kancléř Yltho, kancléř Palusie

Betania, vyslankyně z Gauragonu

ALFOVÉ

Mòndarcai, válečník

Vascalôr, válečník

Ascatoîa, zhussa

Horâlor, velitel městské stráže

DALŠÍ

Telìnâs, elf

Ȗra, největší dračice Skryté země

Ardin, druhý největší drak Skryté země

Nebtad Sònuk, srgāláh

Krognoz, kníže skřetů z Kràg Tahuum

P O J M Y

MÍSTA

Arima: hlavní ostrov Undarimaru

Ceuwonia: jezerní říše v Zemi za horami

Dsôn Khamateion: říše alfů v Hnědých horách

Enaiko: město učenců na jihu Skryté země

Gautaya: císařství v Gauragonu

Idoslân: bývalá říše, která se stala součástí Gauragonu

Kràg Tahuum: skřetí pevnost uprostřed Skryté země

Malá Voda: lidská vesnice poblíž Platinového Kopí

Platinové Kopí: trpasličí obranné sídlo na úpatí Šedých hor

Phondrasôn (alfsky): podzemní vyhnanství

Tî Silândur: říše elfů

Towan: řeka na severu Skryté země

Undarimar: mořská říše na západě Skryté země

Whrotland: zaniklá říše v Zemi za horami

Závora: jedenáct tisíc kroků vysoká hora

NÁRODY & TVOROVÉ

Cadengi: skupina nových bohů, v něž je rozšířena víra v Brigantii

Cadengis: nejnebezpečnější bůh ze všech Cadengi

Cadengisova matka: nejnebezpečnější bohyně Cadengi, zároveň oblíbená kletba

Doulijové: přivandrovalci ze Země za horami, kteří se dobrovolně nabízejí jako otroci

Drinx: bájná bytost

Ohňožrout: označení bestií v lávových polích na severu Gauragonu

Ohňokřídlí: létající hadovitá stvoření, spřízněná s draky

Ido: příslušník vládnoucího rodu z Idoslânu

Lurco: rostliny, které magické pole proměnilo v masožravé tvory

Meldrithové: osoby, jejichž jeden rodič byl alf a druhý elf

Nesmrtelní: někdejší panovníci alfů

Nesodové: národ žijící pod vodou

Parsoi Khi: humanoidé, kteří mají políčeno zejména na tvory s nadpřirozenými silami

Phlavaros: alfské jméno prvního létajícího koně

Ragany: čarodějnice z rašelinišť

Slanovodní skřeti: označení bestií ze solných polí v císařství Gautaya

Sfyraje: rychlé žravé ryby

Srgāláh: humanoidní tvorové s psí hlavou

Zparchantělý kůň: jezdecké zvíře skřetů

TITULY & OZNAČENÍ

Aprendisa: učeň

Fámulus/fámula: magicky nadaný člověk v učení

Fîndaii: Kisâřina tělesná stráž a elitní jednotka

Ganyeios: titul vládce Dsôn Khamateionu

Kisâri: titul císařovny elfů

Magus/maga: kouzelník, čarodějnice

Obgardista: nižší hodnost městské stráže Malleniiny Stráže

Omuthan: titul knížete v Brigantii

Tharka: zvláštní jednotka Třetích pro boj v první linii

Vlajkový oficiál: nižší vojenská hodnost zásobovacího důstojníka

Zabitaj/zabitaja: generálská hodnost v Brigantii

Zhussa: alf/alfka ovládající kouzla

Zolonarius: celník

OSTATNÍ

Dýmka pěnovka: dýmka z obzvláště lehkého kamenného materiálu

Elriina helma: potápěčský zvon

Galéra: třída lodí s pohonem vesly

Gandelgund a Gindelgund, Gunibur a Ganibur: těžké katapulty trpaslíků

Kámen-buch: trpělivostní hra trpaslíků

Karavela: druh lodi

Kedonitový tabák: zvlášť drahý ušlechtilý tabák

Máslová lať: křupavé pečivo z kvasnicového listového těsta

Prým: žvýkací tabák

Rychlotunel: spojovací trati v říši trpaslíků na důlních vozících, které vedly v podzemí napříč celou Skrytou zemí

Suihhi: označení smrtelného moru v Gauragonu

Trebuchet: obrovský katapult

Třída žralok: zvláštní typ galéry

PROLOG

SKRYTÁ ZEMĚ, NA SEVERU SPOJENÉHO VELKOKRÁLOVSTVÍ GAURAGON, NA VÝBĚŽCÍCH ŠEDÝCH HOR, 1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS PODLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU), PŘEDJAŘÍ

Vodní masy Smaragdových vodopádů se bez ustání vrhaly ze skalních výběžků do hloubky třiceti kroků a pak se s duněním valily do široké vodní pánve. Závoje vodní tříště obklopovaly padající zelené vody řeky Towan. Drobounké kapičky se potácely ve větru, rozstřikovaly se daleko do okolních lesů a usedaly na listí a kůru stromů. Jasný sluneční svit vytvářel třpytivé oblouky duhy, která se zdánlivě na věky malebně vznášela nad vodami.

Některé průzračné kapičky přistály ve spletených tmavých vousech trpaslíka v lehké zbroji, který postával na břehu Towanu v bezpečné vzdálenosti od širokého, oblázky vystlaného koryta řeky. Kapky se spájely do třpytivých perliček, jako by ho chtěly ozdobit a připojit se k trpaslíkovým zlatým sponám.

Barbandorovi Ocelové zlato z klanu Pijanů královské vody nevadilo, že kapky vody smáčí jeho počasím zbrázděnou tvář a cestou dolů projíždějí hluboce vyrytými vráskami a jizvami v kůži. Silné ruce volně spočívaly na pečlivě vycizelované ocelové hlavě jeho těžké bojové sekery, která se topůrkem bořila do měkké kamenité půdy. Zdálky vypadal protřelý trpaslík jako poutník, který usedl ke krátkému odpočinku.

Pohled Barbandorových hnědých očí pozorně sledoval pěnící se nazelenalé vlny, které vířily dobrých deset kroků před ním a pak se linuly dál. Vzduch voněl svěžestí, pestrými květy a vlhkým kamením. Bylo zřetelně cítit, jak rozkvétají okolní louky a lesy, rozkládající se podél nejjižnějších výběžků Šedých hor.

Barbandor se k tomuto úkolu přihlásil dobrovolně, jak ostatně činil pokaždé, když nastal čas.

A k tomu docházelo skutečně často.

Pokaždé po průtržích mračen ve vzdálených Šedých horách nebo po jarním tání či po dlouhotrvajících prudkých deštích nad vrcholky a svahy starého, opuštěného domova řeka Towan narostla a nesla na vlnách zvláštní, neobvyklý náklad, který se pak někde vyplavil na břeh. Především v blízkosti Smaragdových vodopádů.

Barbandor si zhluboka povzdechl, otočil hlavu a lítostivě zamířil pohled k severu. Tam, kde se nacházely Šedé hory. Nebo alespoň to, co z nich po mnoha zemětřeseních a otřesech během několika set cyklů zbylo. Kde se kdysi vypínaly majestátní, obrovité vrcholy a prastaré, různorodé svahy, v nichž se daly rozeznat mnohé tvary a postavy, bestie i krásné formy, tam nyní zbyly pouze otlučené útesy, tupé pahorky a rozeklané horské řetězy, které někdo bez špetky lásky jen tak odhodil. Den za dnem stoupaly z odlehlých mladých vulkánů oblaka a řetězy kouře. Zemětřesení zcela zničilo ctihodné Šedé hory a zároveň stvořilo na jejich základech nový masív, který dosud ani zdaleka nedospěl ke klidu.

Pohled působil Barbandorovi bolest, přestože nikdy nevkročil do těchto hor, které bývaly starou vlastí jeho kmene. Jako už po mnoho generací nikdo z Pátých.

Haly kolem nosných sloupů patřily minulosti stejně jako plné pokladnice, bohaté doly, hlučící kovárny a zvonící dílny, stejně jako překrásné řemeslné umění v prstech mnoha nadaných trpaslic a trpaslíků. To vše existovalo již jen ve vyprávění, spisech, obrázcích a kresbách. A v nesčetných smutných písních.

Nikdo netušil, jak to nyní v útrobách staré vlasti vypadá.

„Vraccasi, co jsme učinili, že jsi nás tak potrestal?“ zabručel Barbandor.

Na to neuměl nikdo z živých odpovědět.

Děti Kováře utíkaly hlava nehlava před více než tisícem cyklů, když začaly otřesy a tvořily se sopky; prchaly dříve, než se Šedé hory mohly stát hrobem Pátých. Přitom ztratily velkokrále a jeho legendární sekeru Ohnivou čepel. Tato ztráta tvrdě zasáhla jak trpaslíky, tak celou Skrytou zem.

Stejně se vedlo i Druhým v Modrých horách na jihu. Pouze První na západě a Třetí na východě z toho vyvázli jen mírně. Vyčkávali ve svých příbytcích v rudých a černých skalách, přestože i jejich říše nevypadaly stejně jako dřív.

Nejhůře ze všech to postihlo říši Čtvrtých. Byla zpustošena něčím víc než jen zemětřesením a výbuchy sopek a jejich následky pociťovala celá Skrytá země. Již několik set cyklů.

Trpaslice a trpaslíci Druhých, Čtvrtých a Pátých žili nyní v obranyschopných osadách v blízkosti hor. Kdy se budou moci vrátit, aby znovu vybudovali to, co bylo zničeno, zůstávalo nejisté.

Nejisté jako mnoho jiných věcí. Barbandor přivřel víčka, aby mu je svlažila vodní tříšť. Kapičky vody mu ochlazovaly oči, v nichž pálení ohlašovalo brzké slzy. Jeho duše si nechtěla dopřát klidu. Proti niterné, hluboké bolesti z postrádané vlasti nic moc nepomáhalo.

„Co tam postáváš?“ Řezavý hlas Giselgara Šlehy ho zasáhl do zad. „Usnul jsi? Nebo máš strach z Elriiny kletby?“ Bylo slyšet řinčení a tupý rachot. „Raději dělej něco užitečnýho.“ Ozvalo se pronikavé skřípění brzdy. „Dnes se stane něco mimořádnýho. Cítím to ve svejch starejch kostech!“

Toto rozptýlení přišlo Barbandorovi jako na zavolanou. Rychle si ze tváře setřel kapky vody a slzy. „Starý kosti?“ Zvedl víčka a otočil se k příteli, jenž seděl na povoze taženém strakatým černobílým poníkem. „Ty seš starší než já o ani ne deset cyklů.“ Na vozíku leželo plno tyčí, háků a několik podběráků.

„Ale to bylo deset cyklů, kdy jsme hrozně moc strádali, a to je můj náskok. Ty se počítají dvojnásobně. Ne, trojnásobně, u Vraccase!“ Giselgar seskočil z kozlíku a přivázal otěže k octovníku, jehož větve tvořily pestrou stříšku. Stejně jako Barbandor měl na sobě jen lehkou zbroj, což nebylo u trpaslíků obvyklé. Ale když pracovali blízko vody, nebyla kroužková košile nebo těžká zbroj dobrou volbou, jedině kdyby se někdo chtěl mermomocí utopit. „Proto taky musíš dělat víc než já.“ Giselgar vytáhl z váčku u opasku sklápěcí dalekohled, vysunul ho a vrhl zkoumavý pohled do vln, na koryto řeky a břehy po obou jejich stranách. „Už jsi něco našel, když ses tu tak líně potloukal?“

„Zrovna jsem chtěl…“

„Aha, výmluva. Proč odešels z Platinovýho Kopí o tolik dřív, když…“ Giselgar přestal kroužit dalekohledem a rychle natočil horní část oční pomůcky. „Proklatě! Ať ty hamižný Dlouhý trefí blesk! Proč jsi je nezahnal?“

Barbandor otočil hlavu směrem, kam ukazoval dalekohled. Mezi většími skalisky a kameny vyčnívajícími z vody, které umožňovaly překročit Towan suchou nohou, poskakovali lidé vyzbrojení dlouhými háky, pytlíky a sítěmi, jiní zase měli nástrahy na ryby.

„Ti tady předtím nebyli,“ bránil se Barbandor a protáhl vousatý obličej.

„Tys Dlouhý neviděl, protožes civěl k Šedejm horám, jako by odtamtud k tobě přišly,“ odsekl Giselgar a složil kukátko. „Rychle, popadni něco z toho nákladu a mazej dolů ke korytu. Ty prokletý lakomý dlouhoprsťáci nesmí před náma najít nic, co patří našemu kmeni.“ Sáhl na korbu a popadl vše, na co dosáhl. Kusy tyčí kovově zařinčely. „Pospěš si! Jestli najdou jen jednu brož dříve než my, vypřáhnu poníka, vytáhnu ho k sobě na korbu a ty nás potáhneš celou cestu až do osady.“ Potom se trpaslík rozběhl a rychle klouzal po svahu dolů.

Od útěku ze staré vlasti se Pátí snažili zachránit vše, co smaragdově zbarvené vody vyplavovaly ze štol do Skryté země, aby to zachovali a měli po ruce pro cyklus, ve kterém se budou moci do hor vrátit.

Barbandor se díval na světlé koryto řeky, přes které letěl jeho společník. Jako každý trpaslík a každá trpaslice znal i on Elriinu kletbu. Ta tvrdila, že bohyně vody nařídila svému živlu, aby veškeré děti Kováře utopil, i kdyby to byla jen malá louže s vodou po kotníky.

Pro obrovskou bouřlivou řeku to byla hračka.

Zdálo se, že Giselgarovi vůbec nevadí, že se musí k Towanu přiblížit na dva tři kroky, zatímco skládal kusy tyče, aby rybaření ve smaragdových vodách mohlo začít.

Takže, vpřed! Barbandor se zhluboka nadechl a vydechl, zasunul válečnou sekeru do úchytu na zádech, poté popadl pruty, laťky a podběráky a vydal se za přítelem. Však to taky nedělám poprvé.

Pocit, který se v něm probouzel, když se dunění vodopádů mísilo se šuměním vln a klokotáním vírů, nechtěl nazývat strach. Nevolnost zněla mnohem lépe.

Lidé postřehli oba trpaslíky a křičeli na ně něco nesrozumitelného, dělali opovržlivá gesta a odháněli je. Při hledání malých i velkých pokladů netoužili po konkurenci.

„Ti pochcálkové! Furt ten samej tanec bláznů,“ prohodil Giselgar hlasitě, aby přehlušil šumění řeky a zasmál se. „Hej! Vy tam! Ať vás ani nenapadne tajně si strkat do kapsy naše poklady,“ křičel na sběrače. „Ukážete mi všechno, co najdete, jasný? To je majetek mýho národa!“ Okamžitě si nasadil brýle se speciálně vybroušenými sklíčky z drahokamů, jimiž lépe viděl skrz pěnu a vodu na dno řeky. Obratně používal podběrák a šťouchal jím do vody. „Elrie, vezmi si k sobě jednoho z nich. Nás ne.“

„Nemůžu to mít lidem za zlý. Dostanou za to jídlo. A kapku blahobytu.“ Barbandor se přiblížil na vzdálenost čtyř kroků a vložil kousek magnetu do držáku dlouhé tyče, zakončené ohnutým hákem. Potom zabodl do země železný stojan na rybářský prut. Aby si uklidnil mysl, vylovil z váčku kousek aromatického žvýkacího tabáku a zasunul ho za pravou líci. Okamžitě se mu v ústech rozlila chuť skořice a máty.

„Oni to kradou našemu kmeni,“ trval na svém Giselgar a přitáhl si tyč s podběrákem. V něm se třpytil ozdobný stříbrný šperk se vsazeným rubínem. Šperk vytáhl a spokojeně ho zasunul do kožené kapsy. „Snad je nechceš obhajovat, nebo snad jo?“

„Ne. Jenom mám pro ně pochopení.“ Barbandor strčil dlouhou tyč s magnetem do řeky a šmejdil s ním nazdařbůh sem a tam. „Když nějaká rodina najde něco takového jako teď ty, přežije za to celou zimu.“

„No, ale už je jaro. Ať Dlouzí zasejou obilí a zeleninu a zorají pole, když chtějí mít v zimě do čeho kousnout.“ Giselgar vylovil další kořist: masivní zlatý prsten, který se mu v záři slunce rozsvítil mezi prsty. „Když pochybuješ o tom, co děláme, a přeješ Dlouhým naše poklady, proč se sem už deset cyklů pořád dobrovolně hlásíš?“

„Protože já…“ Zadíval se opět k Šedým horám, skrývajícím se za duhou a stěnou z vodní tříště. „Protože doufám, že najdu nějakou zprávu. Ne jenom starodávný cennosti mrtvých.“

„Zprávy o Pátých, co přežili?“ Giselgar se úsečně zasmál. „Nikdy. Kamenná brána je zasypaná stejně jako Vysoká brána a všecko, co jsme znali. Tam už nikdo nežije. Už dýl než tisíc cyklů.“ Ukázal na řeku. „V ní kolem nás odplouvá jejich odkaz. Zachraňuj památky na ně, Barbandore. Dříve než to udělají ti tam dole, ti ubozí ničitelé a zatracení okradači mrtvol, kteří by to vyměnili za vyhublou krávu nebo deset pytlů plesnivýho obilí.“ V očích staršího trpaslíka se objevil prosebný výraz. „Pro nás je i ta nejmenší mince z prastarých oběhů k nezaplacení. Známka o životě našich předků, o jejich kultuře, jejich umění a vědění. To se musí zase vrátit tam, kam patří. Všechno!“

Barbandor přikývl a máchl dlouhou tyčí s magnetem. Víru v nějaké znamení, signál nebo naději si nedá vzít.

„Drž pozici, mladej. Já budu hledat kousek níž po proudu.“ Giselgar si přehodil svou výbavu přes rameno a kráčel po šedobílých oblázcích k lidem, kteří si stoupli na kameny v řece a z nich se pokoušeli nahazovat sítě a klást pasti. „A vysvětlím Dlouhejm, jak se mají chovat.“

Barbandor vystrčil svou tyč kousek dál a posunul magnet hlouběji do šumícího toku. „No dobrá.“ Nechal přítele, aby se sám postavil nadávkám a výsměchu.

V dobách katastrof se hledala jednoduchá řešení. Právě lidé kladli jeho národu a Vraccasovi za vinu neustálá zemětřesení a nově vznikající sopky, nově se tvořící hory uvnitř říší a veškeré těžkosti, které s tím přišly do Skryté země. A zlost si s radostí vybíjeli na každém trpaslíkovi, který jim zkřížil cestu.

Barbandor se podíval na hlouček hledačů pokladů.

Postával tam dobrý tucet mužů, měli na sobě prosté lněné a vlněné šaty. Někteří byli převázaní nafouknutými koženými hadicemi a kusy korku, aby se při případném pádu do rozbouřené řeky hned neutopili. Hledání pokladů Pátých byla nebezpečná věc.

Proto se Barbandor cítil na břehu tak dobře, měl velký odstup od rychle plynoucích vln, na nichž se právě k jeho úžasu pohupovala obyčejná dřevěná truhla s insigniemi trpaslíků. Protože nebyla obitá a navíc plavala, musela být prázdná. Barbandor ji nechal plavat. Ať tam dole přinese nějakému člověku štěstí.

Giselgar se pod ním mezitím neohroženě blížil ke břehu.

Okamžitě se rozpoutala slovní přestřelka mezi hlasitě se vztekajícím trpaslíkem a uštěpačnými sběrači, kteří pocházeli z nedaleké vesnice Malá Voda. O osadě s dobrou padesátkou domů a chatrčí se u Pátých šířila nepěkná pověst, že se v ní usadili bezohlední zloději a lupiči. Méně odvážní hledači pokladů a dobrodruzi z různých koutů Skryté země se obvykle neopovážili do blízkosti sídel trpaslíků a zůstávali níže po proudu. Spíše využívali dobrovolné otroky z kasty doulijů a nechávali je pátrat v nebezpečných vodách.

Barbandor nerozuměl každému slovu a ani to nechtěl. Neměl nejmenší chuť poslouchat nekonečné tirády, urážky a posměšky určené jeho národu. Proč, Vraccasi? Povzdechl si a změnil polohu prutu. Co jsme ti…

Nečekaně ucítil škubnutí. Magnet se zachytil na něčem kovovém, hák pevně držel. Barbandora se zmocnilo vzrušení, konečky prstů začaly brnět radostným očekáváním. Bude to náš skvělý úlovek, o kterém Giselgar před chvílí mluvil?

Při prvním opatrném zatáhnutí pocítil mimořádnou tíhu svého nálezu. To je nejmíň železná truhla plná drahocenností až po víko. Podrážky bot se mu hlouběji zaryly do oblázků, tahal vší silou a napětím rozdrtil mezi zuby žvýkací tabák.

Jenže jeho tučná kořist odmítala nechat se vytáhnout na hladinu Towanu.

Proklatě! To ji tam drží samotná Elria. Barbandor se otočil ke Giselgarovi, aby ho poprosil o pomoc. Přitom postřehl oblak tmavého kouře, který níže po proudu stoupal k obloze v podobě širokého sloupu černého dýmu. V osadě hořelo.

Ještě dříve, než mohl na svého přítele zavolat, zvedla se mezi říčními kameny síť, kterou tam sběrači z Malé Vody nastražili, a smetla do vln jednoho z překvapených mužů. Nepomohlo, že měl v podpaží záchranný pruh s korkovou vestou a koženou hadicí, s funěním a prskáním se ponořil pod hladinu.

Jako dalšího to na břehu vzalo urostlého chlapíka, který se právě chystal s pomocí lana ukotvit nástrahu. Několik kroků byl s řevem tažen po drobných kamíncích, než pustil lano z ruky. Po celém těle měl samé škrábance a odřeniny. Muž se posadil a přitiskl si rozedranou ruku k tělu.

Nebezpečný, obrovský spodní proud. Barbandor upřel pohled hnědých očí na své tyče a uchopil je pevněji. Ale já nedovolím, aby mě Elriiny nálady porazily!

„Giselgare,“ zakřičel. „Pojď sem! Mám…“

Zničehonic se z pěnících, smaragdově zelených vln vynořila hrubá ruka s dlouhými, zahnutými drápy a popadla tyče. Následovala paže pokrytá šedozelenou kůží a za ní důkladně ozbrojený skřet. Voda Towanu klokotala a šplouchala, když se tříštila na nestvůře, která plivala kolem sebe vodu, pak se chytla prutu a drala se na břeh.

Znaky na šperku zhotoveném z kostí a rytiny na zrezivělých chráničích paží a nohou Barbandorovi nic neříkaly.

„U Vraccase!“ vyhrkl překvapeně a pustil dlouhou tyč s magnetem. „Prasečí rypák! Tebe jsem nechtěl chytit!“ Stoupl si na kamení pevněji, vytrhl z úchytu na zádech válečnou sekeru a vyplivl tabák. „Polož svoji šerednou tlapu na suchou zem a já tě pošlu ke tvýmu stvořiteli Tionovi!“

Barbandor právě v tomto okamžiku pochopil, že oba hledači pokladů nepadli za oběť spodnímu proudu – a proč osada hořela. Do Malé Vody našly cestu další nestvůry a řádily mezi vesničany, aby je pozabíjely a sežraly.

Rozložitému skřetovi sahala voda už jen po lýtka. Vytasil od opasku zakřivený meč, který byl stejně velký jako samotný Barbandor. Skřet zavrčel a významně namířil špičkou meče na trpaslíka, pevné, černě zbarvené špičáky se vypínaly mezi pysky jako tesáky nějakého divočáka.

„Živej podzemšťan! Já si vždycky říkal, že jste něco víc než jenom vybledlý kosti, rezavý zbroje a shnilá kůže v zapomenutejch šachtách.“ Při každém kroku mu po koženém oděvu a šupinaté zbroji stékala voda. „Konečně! Ze tvý šeredný hlavy budu pít! A tvým jemným vousem si vytřu zadek!“

Barbandor se nepřestával divit. Bestie nepatřila ke skřetům od slaného jezera, ani k pověstné bandě ohňožroutů, kteří se rádi potloukali poblíž lávových polí na sever od nich, a už vůbec ne ke stvůrám ze skřetí pevnosti Kràg Tahuum, které všichni považovali za nejnebezpečnější a nejprohnanější. Jeho řeč působila neohrabaně a neodpovídala žádnému dialektu, jakým bestie jinak hovořily.

Pochází ze Šedých hor! problesklo mu hlavou.

Tu a tam se stávalo, že deště a tání sněhu vyplavily tyhle potvory z pahorků nebo ze Země za horami a vyplivly je ve Skryté zemi. Většinou byly mrtvé a jen málokdy vcelku.

Ale takový exemplář Barbandor ještě nikdy neviděl.

„To myslíš moje vousy? Tak to zkus! Ale nejdříve pořádně ochutnej moji ocel. Ta ti zažene chuť popíjet.“

Směrem od kamenů zaznívaly smrtelné výkřiky a vyděšený řev.

Tam se z vln vynořily další bestie a napadly lidi, kteří se svými tyčemi, podběráky a noži nepředstavovali vážné protivníky.

„Tak dlouho jsem čekal, až někoho ze tvýho rodu zabiju!“ Skřet zaryčel a vrhl se vpřed, jednou botou rozkopl oblázky a shora zaútočil. „Z tvojí kůže si udělám měch na vodu, ten by se hodil k misce z lebky!“

Barbandor si chránil oči hlavou sekery, vykopnuté kamínky do ní s cinkotem narážely. „Zákeřnej jako všichni!“ zabručel. Hned poté zbraní odrazil svištící obrovský meč, přičemž mírně poklesl v kolenou, aby tak utlumil prudkost rány, a srazil čepel doprava. Jak měl skřet zvednuté paže, vytvořila se mezi nimi mezera v jeho krytí a Barbandor tam okamžitě zabodl horní roh břitu.

Vybroušený kov se na půl prstu zabořil nestvůře do hrdla, ta zachrčela a couvla, pustila meč a nenadále popadla topůrko trpaslíkovy sekery. Z rány, v níž vězel hrot, jí vytékala černozelená krev.

„Ty si chceš nechat moji sekeru?“ Barbandor vytasil od opasku dýku. Přikrčil se a probodl dýkou pravou botu a nohu protivníka, který se nad ním tyčil, a připoutal ho tak k zemi. „Tak si to vyměníme.“ Rychle se vyhnul kopanci a překulil se přes rameno, aby se dostal k ležícímu obrovskému meči dříve než bolestí a vztekem ryčící bestie. Jeho ruce sevřely jílec meče. „Já ti přinesu tvoji zbraň a ty mi vrátíš moji sekeru.“ Bleskurychle se otočil kolem vlastní osy a sekl těžkou zbraní, jako kdyby hodil kladivem.

Ponuře bzučící ostří přeťalo ruku, kterou po něm skřet natahoval, prošlo zbrojí a zabořilo se nestvůře do hrudi tak prudce, až se všude kolem rozlétly přeseknuté kovové plátky. Meč v hrudi uvízl a Barbandor pustil jílec.

Prudká rána a dýka zabodnutá v noze donutily nestvůru k pádu. Se zachrčením přistál na kamení, plival krev a nezraněnou rukou se jako smyslů zbavený snažil vypáčit meč z rány.

„Děkuju.“ Barbandor obratně vytrhl sekeru skřetovi z krku a s rozmachem ji zarazil protivníkovi do hlavy.

Ocel hravě projela helmou, kůží i lebkou. Bestie ochabla a bylo po ní.

Trpaslík se okamžitě rozhlížel po Giselgarovi.

Jeho přítel mezitím utloukl bojovou palicí dva skřety, na břehu a na kamenech v řece leželi mrtví čtyři Dlouzí. Zbytek musel odnést Towan.

„Jsou v Malý Vodě,“ zakřičel Barbandor přes šumění vody a pospíchal k vozíku. „Musíme vyrazit a jít lidem na pomoc.“

Giselgar si přehodil zakrvácenou palici přes rameno a hnal se kamenitým srázem nahoru. „Odkud ty bestie přišly? Přísahám při Vraccasovi: oni měli žábry!“

„To určitě ne.“ Barbandor odvázal otěže a vyhoupl se na kozlík. „Pocházejí ze Šedých hor.“

„Blbost!“

„Ale ano! Ten skřet, se kterým jsem zápasil, mě považoval za legendu.“

„Ty bys mě rozesmál! Tak slavnej nejseš.“

„Vtipálku. Mě jako trpaslíka. Až dosud viděl jenom smrtelné pozůstatky našeho národa.“ Barbandor ukázal k Šedým horám. „Přišli odtamtud. Z opuštěných dolů. To říkal úplně jasně.“

„Ale… ale to by znamenalo, že…“ Giselgar nečekaně přimhouřil oči a podíval se k cestě do vesnice. „Podívej! Tam jsou ještě další Dlouzí!“

Po široké cestě k nim pospíchala hrstka kulhajících starců a několik žen a dětí. Už zdaleka mávali rukama a prosili o pomoc.

„Zapřísahám vás, dostaňte nás odsud pryč!“ vykřikla jedna mladá žena držící v náručí maličké dítě, které bylo pokousané a krvácelo. „Přepadli nás. Malá Voda je ztracená. Všechno hoří a…“ Její další slova zanikla ve vzlycích.

„Naložíme zraněné na povoz a nic než odsud pryč,“ obrátil se Barbandor na Giselgara. Přestože lidé obvykle nezahrnovali trpaslíky přívětivostí, držel se Barbandor neochvějně Vraccasova přikázání chránit Skrytou zemi a její obyvatele před újmou. „Za našimi hradbami budou v bezpečí. My se vrátíme s celým oddílem zpátky a bestie vyženeme.“

Oba trpaslíci rychle seskočili na zem a pomohli zraněným a těm nejslabším na vůz, než pobídli poníka ke klusu.

Jakmile se naložený vůz rozjel cestou k Platinovému Kopí, zazněl za nimi osamocený, ponuře skřípající roh, k němuž se přidávalo čím dál víc rohů a hrdelních skřeků. Skřeti se s chutí a radostí pustili do pronásledování.

„Rychle! Jinak jste ztraceni!“ Barbandor znovu seskočil z kozlíku.

„U Vraccase! Co to zase děláš?“ Giselgar se pokusil vůz zastavit.

„Odvedu pozornost těch stvůr a zdržím je.“ Naznačil příteli, aby jel dál. „Doveď lidi do bezpečí a pak se s nejlepšími bojovníky ke mně rychle vraťte.“

„Jasně! My tě zachráníme.“

„Ne.“ Barbandor se ušklíbl a přejel palcem po ostré čepeli své válečné sekery. „Vrátíte se proto, abyste jednu z bestií chytili živou. Dokud sem nedorazíš s posilou, budu muset prasečí rypáky pro svoje vlastní bezpečí zabíjet.“

„Co si počneme se živejma…?“

„Jeden nám může prozradit, co skřeti v Šedých horách vlastně provádějí. A teď si pohněte!“

„To je dobrej nápad. Nechej nám nějaký a nemysli jen na vlastní potěšení!“ Giselgar se smíchem zmizel s přeživšími z Malé Vody mezi stromy. „Vraccas ať je s tebou.“

To bude. Barbandor se jednou zhluboka nadechl, vydechl a poslouchal křaplavý zvuk blížících se rohů. Postřehl v hlase svého přítele napětí, které se marně snažil zamaskovat předstíranou veselostí.

Naproti tomu jemu bylo jinak.

Z boje se skřety neměl strach, spoléhal na svou ocel a své umění. Snadno se mu podaří svést pitomé bestie na scestí a zaměstná je dost dlouho na to, aby k němu Giselgar se svými druhy stačil dorazit.

Jednoho skřeta potřebujeme živého. Doufám, že z Towanu vylezli víc než jen dva nebo tři.

Zasunul si za líce novou porci tabáku a obešel poslední ohyb cesty, aby se porozhlédl po blížících se nepřátelích – a ztratil velkou část svého optimismu. V dlouhém dvouřadu běžely po cestě a skrz křoviska čtyři tucty ozbrojených šedozelených bestií, zvedaly krátké a částečně rozpolcené čenichy a větřily jimi ve větru.

A pohybovaly se velice rychle.

Rychleji, než jak by to Barbandor kdykoliv svedl.

I

SKRYTÁ ZEMĚ, HNĚDÉ HORY, POBLÍŽ BRIGANTIE (DŘÍVE ŘÍŠE ČTVRTÝCH), 1023 N. B. (7414. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU), PŘEDJAŘÍ

Světlo petrolejové lampy poskakovalo sem tam, z temnoty stěn vytrhávalo v hektickém kyvadlovém rytmu podzemní štoly i strop a odhalovalo bezpočet trhlin ve skále. Zrcadlem znásobený a klapkami nasměrovaný jas se propaloval tmou, kovový držák jemně skřípal, jak se lampa posouvala z místa na místo.

Konec tyče, ke které byla lampa připevněna, svíral Klaey, velitel oddílu čítajícího deset mužů, kteří se vzdálili ze svého domova v Brigantii. „Dávejte pozor, držte zobák a poslouchejte, jestli to ve skále nepraská,“ nařídil přes rameno mužům kráčejícím za ním. Odražené světlo lichotivě zvýraznilo jeho obličej i krátce zastřižený tmavý vous. „Nechci, aby nás překvapil nějaký zával.“

Sklidil souhlasné zabručení.

Před osmi oběhy minuli hranice Brigantie a nyní se nacházeli v zemi nikoho v Hnědých horách, v nichž se prolínaly nesčetné chodby, nekonečné průchody a závratně vysoké haly. Byl to hotový labyrint, ale Klaey a jeho oddíl nepochodovali jen tak bezhlavě bývalou říší podzemšťanů, kteří při zemětřesení před tisíci cykly z hor uprchli.

Právě naopak.

Mnohokrát museli šplhat, prodírat se škvírami v závalech a opatrně se posouvat polorozpadlých kamenných mostech. Při tom si mohli obhlížet stavitelské umění někdejších obyvatel hor, kteří hluboko v podzemí a v nitru skal vytvořili haly a umělecká díla, jaká nedokázal zhotovit žádný jiný národ ve Skryté zemi. Většina z nich byla v průběhu několika set cyklů rozbita, vydrancována nebo poskvrněna škrábanci a barvami, pokud to zemětřesení nezvládlo již dřív. Nepřátelé podzemšťanů se zmocnili jejich říší a uloupili všechno, co našli.

S jedinou výjimkou.

A právě toto místo hledal Klaey s hrstkou svých vyvolenců, kterým nejvíc důvěřoval. Opakovaně si vytřepával prach a droboučké úlomky kamení z dlouhých černých vlasů, které si na pravé straně vyholil a na levé spletl do copu.

Mladý vlajkový oficiál neměl chuť odpočívat, zastavit se a v klidu obdivovat ruiny a kamenná svědectví Čtvrtých. Do deseti oběhů se museli z předstírané výzvědné výpravy vrátit ze Skryté země zpátky do Brigantie. Jinak by jejich dlouhá nepřítomnost neunikla pozornosti a při návratu by jim byly kladeny nepříjemné dotazy. Například, proč zásobovací důstojník s nejnižší vojenskou hodností na vlastní pěst vyrazil s oddílem ven. Omuthan by mohl na něco takového reagovat velice podrážděně.

„Za touhle chodbou bychom měli zabočit doprava a sejít trochu hlouběji. Před uzamčenou bránu.“ Klaeyovi se ulevilo, že dosud nenarazili na nikoho a na nic, co by jim mohlo ublížit. V chodbách netropily povyk ani žádné nestvůry, ani strašidla. Tu a tam narazili na pozůstatky skřetů, kteří před několika sty cykly museli zemřít pod ostrými čepelemi.

„A kdy to budeme mít za sebou?“ Ayasta si postoupila vedle něho. Stejně jako zbytek jednotky měla světlovlasá bojovnice na sobě lehkou vatovanou zbroj, aby za pochodu ušetřila síly. Už tak museli vléct hodně zásob a zbrojí. „Až dosud to šlo dobře.“ Zvedla svou lampu a posvítila kolem. „Protože se zapomenutej poklad blíží, řekni mi ještě jednou, jaký bohatství tam na mě čeká.“

„Na nás. Na nás všechny,“ opravil ji Klaey a usmál se. Hřbetem ruky si setřel z čela pot, přitom se dotkl vypáleného ozdobného cejchu u kořene nosu. V podzemí bylo teplo a k tomu se přidávalo stoupající vzrušení při vyhlídce na nezměrné bohatství. „Stovky drahokamů. Síň plná rubínů, diamantů, smaragdů, safírů a já nevím čeho všeho ještě, zapomenuté v jedné dílně. Sloužila jako sklad pro severozápadní šachty. Šperkaři doufali, že to vyzvednou, až se hory uklidní.“

Z jeho oddílu byly slyšet tlumené výkřiky radosti.

„Rubíny!“ Ayastě se na tváři objevil nadšený výraz. „Nechám si z nich udělat šperky, který se mi budou třpytit kolem krku! A pak si koupím pořádnej kus země za hranicemi Brigantie a…“ Smích vojáků kráčejících za ní ji přerušil. „Proč mečíte, ovce? Považuju to za skvělej a odvážnej nápad, když svůj ještě dlouhej život strávím na břehu nějaký řeky, v nádherným domě plným oddaných otroků doulijů…“

„Kteří tě okradou. A pak se k tobě přikradou nějací pobudové a vyloupí tě,“ doplnil Klaey a ušklíbl se. „Kdybys byla chytrá, odešla bys z Brigantie i ze Skryté země.“

Ayasta pokrčila rameny. „Nejsem chytrá. Ale můžete mě navštívit.“ Otočila se a posvítila do očí mužům a ženám, kteří kráčeli za ní, přitom výhružně zvedla pěst. „Běda, jestli mě vykradete! Já si to ukradnu zpátky!“

Pobouřené protesty proti oslepujícímu světlu se mísily s tichým smíchem, na Ayastu dopadla sprška drobných kamínků.

Klaey mezitím ještě jednou prozkoumal hrubě načrtnutou mapu s trpasličími runami, kterou sebral jednomu vojákovi své zásobovací jednotky. Duševně spíš prostý muž se právě chystal zběhnout, a když lhal, vypadal jako hlupák. Koktavé výmluvy, kam se hodlá se zbrojí vydat, vzbudily Klaeyův zájem. Spojili si jedno s druhým a voják zemřel za tragických okolností náhlou smrtí krátce před tím, než mapa změnila majitele.

Klaey porovnával přeložené popisy s reálným okolím. Jeho zářivé světle modré oči postřehly sebemenší maličkost. Nová změna směru světla lampy odhalila očekávanou chodbu, která však byla zazděná hrubou vrstvou žulových kamenů; napravo od ní odbočoval nějaký tunel.

„U všemocných Cadengi!“ uklouzlo mu. Je zatarasená. Proklatě!

Jeden za druhým k němu došli ostatní z jeho oddílu a tlačili se kolem zablokované chodby. Někteří začali reptat.

„Bude to namáhavější, než jsme si mysleli, lidi. Přineste nářadí a plivněte si do dlaní.“ Klaey postavil lampu na zem. „Není to nic, co bychom nedokázali zvládnout.“

„Seš si jistej, že hledáme na správným místě?“ Ayasta si nechala předložit mapu a ukázala na trpasličí runy. „Co když ten překlad není správnej? Nechal sis ho ověřit nějakým zvědem?“

„Jak bych si ho měl nechat ověřit bez toho, že by všichni hned věděli o drahokamech, které tam“ – Klaey ukázal špicí motyky na zeď z opracovaných kusů kamene – „na nás čekají? Chcete se o ně dělit s mým bratrem?“ Zamlčel, že písmo podzemšťanů sám přeložil. Odmalička bylo pro něj hračkou naučit se slovem i písmem cizí jazyky. Bylo pro něj snadné během několika málo oběhů odhalit vzor, kterým se řídí. Dar, za který vděčil matce a zvláštním okolnostem svého narození.

Chodbou se rozlehly hlasité protesty. Nikdo se nechtěl vzdát části bohatství.

„Tak, s chutí do díla.“ Zároveň vtiskl plavovlasé vojačce do ruky motyku. „Nepotrvá to déle než půl oběhu. Pokud se do práce pořádně pustíte.“

Ayasta na něj uraženě pohlédla. „Ty si nezašpiníš ruce prací?“

„Inu, já jsem váš velitel. A budu vás jistit.“ Klaey máchl rukou směrem k neznámé, tmavé chodbě, která se točila doprava. „Budu vás chránit vlastním životem, abyste nám umožnili přístup k pokladnici.“

„Ó, jak seš vznešenej a ušlechtilej.“ Ayasta začala spolu s ostatními muži a ženami čistit spáry a vysouvat těžké žulové kvádry ze zdi. „Za to dostaneš i ty menší podíl. Protože my tady dřeme jako mezci. Jenom abys věděl.“

Klaey se ušklíbl a chvíli se díval, jak jeho lidé buší kladivy a odstraňují kameny, pak udělal několik kroků do tmavé chodby a zkoumavě se nadechl. Na udušení. V této části Hnědých hor už dlouho nikdo nebyl. Závan čerstvého vzduchu by znamenal, že zde jsou otvory vedoucí na povrch, jimiž by se nějaké stvůry mohly dostávat dovnitř.

Protože tomu tak nebylo, zůstal Klaey v klidu a uvolnil se.

Vytáhl z kabely napěchovanou, jako loket dlouhou dýmku a potahoval z ní, aniž by ji zapálil. Silný, nesmírně drahý kedonitový tabák vydával svůdnou vůni, aróma se mu jemně rozlévalo na jazyku. Zapálí ji, jakmile bude v ruce držet drahocenné kameny. To jsem si zasloužil.

Klaey co chvíli nařizoval svému oddílu přerušit sekání a bušení kladivem, aby mohl naslouchat. Nezaslechl však ani varovné praskání ve skále, ani zrádné zvuky z chodeb. Kromě nich na tomto místě nic nebylo a Hnědé hory neměly spadeno na jejich životy.

Chodbou a světlem rozestavěných svítilen se brzy valil kamenný prach. Vzduch čpěl potem a pachem. Klaeyův sluch trpěl neustálým řinčením a rachocením nářadí.

Po čase ho k sobě přivolala Ayasta, od hlavy až k patě zaprášená kamennou moučkou. „Už jsme skrz!“

„Už?“ Klaey prošel uličkou, kterou mu vytvořili jeho ušpinění lidé, a stanul před dvoukřídlým portálem, ležícím za zdí. „Dobrá práce!“

Umění a zručnost, s jakou podzemšťané pracovali, se nedala přehlédnout. Kerganové dřevo obepínaly železné pásy, hrubé jako prst, a na kování nebyla ani stopa po rzi. Všechno jistil velký krabicový zámek, řada visacích zámků svírala oka natažených řetězů. Přestože šlo pouze o zamezení přístupu lupičům a nepovolaným, nešetřili podzemšťané námahou a vyzdobili zámky, kování a dveře filigránskými rytinami a runovými ornamenty z odpadu vzniklého při broušení drahokamů.

„Už brzy uvidíme kamínky na vlastní oči. To nás popohánělo.“ Ayasta si utřela pot z umolousaného obličeje a nevědomky tak vytvořila válečné pomalování. „Co bych dala za flašku studenýho vína.“

„Brzo budeš mít tolik zlaťáků, že si ho budeš moct koupit celé sudy.“ Klaey natáhl ruku s nákresem, který ukázal vojákům stojícím kolem něj. „To jsou ty dveře! Přesně, jak je nakresleno na tomhle plánu!“

Jeho oddíl začal jásat.

„A teď do práce.“ Klaey rychle políbil svůj amulet pro štěstí a pustil se s drátky, háčky a jemnými nástroji do odemykání komplikovaných mechanismů. Lampa vydávala jasné světlo.

„Proč tolik námahy?“ vyptávala se Ayasta a vytáhla od opasku láhev s vodou.

„Nech nás, ať ty dveře kamenem…“

„Ne.“ Jedním háčkem poklepával na železný kryt hrubého zámku. „V žádném případě nesmíme násilím spustit past, která by nás všechny zabila. Podzemšťané dobře věděli, jak svoje poklady zabezpečit. Kvůli netrpělivosti nechci krátce před cílem umřít.“ Klaey se s naprostým klidem znovu dal do práce, až mechanismy jeden za druhým s cinknutím povolily. „Tak dobrá. Vážené dámy, vážení páni.“ Vyvlekl řetězy z ok, zvedl se, položil ruce na kliky obou stran dveří a stlačil je. „Podívejte, náš poklad!“

Jenže ať Klaey sebevíc tlačil a tahal, dveře se neotevřely.

Z hran obou křídel padala špína, bylo slyšet hlasité skřípění; vchod nadále odmítal ustoupit vetřelcům.

„Co je? Do práce, říkals,“ popoháněla ho Ayasta. „Tys nepřišel o tolik sil co my a stejně seš tak slabej, že ty dveře neotevřeš? Raději si s nima promluv tím svým milým hlasem nebo jim zazpívej nějakou písničku.“

„K Tionovi s podzemšťany! Je to zablokované i z druhé strany!“ Klaey vztekle zíral na dveře. Já se teď nevzdám! Několikrát do nich kopl nohou, zapraskalo to – a křídla dveří se mírně zakývala. Já chci svůj poklad! „Pojďme! Všichni najednou!“

Oddíl se ve dvojstupu seřadil jako živé beranidlo, rozběhl se a vrazil do dveří. Něco zapraskalo a roztříštilo se a při třetím pokusu se křídla rozevřela.

Klaey s Ayastou se hnali vpřed, vojáci za nimi klopýtali a někteří spadli na zem.

Aby viděli, kde jsou, k tomu nepotřebovali žádné svítilny. V obrovské klenuté hale s bohatým sloupovím hořely tucty svítidel, rozmístěných podél stěn a na stropě za malovaným sklem. Tlumené narudlé světlo ilustrovalo umělecké malby na zdech a ornamenty na obloukovitých vzpěrách. Výjevy na malbách se točily kolem jednoho jediného válečníka, znázorněného tu v boji, tam na cestách, při četbě nebo při odpočinku.

„To… není žádná dílna trpaslíků.“ Klaey si podrobněji prohlédl perfektně namalovaná umělecká díla, jejichž barvy vykazovaly nevídanou brilantnost a živost, jako kdyby tvorové a bojovníci mohli v mžiku vystoupit z kresby a pokračovat v hale v boji. Bylo zvláštní, že onen bojovník neměl na sobě žádnou zbroj, spíše se zdálo, že má v těle zabodnuto plno drobných černých pancéřových destiček. Jako zbraň svíral těžký oštěp z tionia posetý třpytivými runami.

Oddíl se rozptýlil a rozhlížel se v hale, mohla měřit zhruba osmdesát na sto kroků a musela být vyšší než stěžeň plachetnice. U delší strany, nedaleko od nich, se nacházel skutečný vchod s obrovitými dvojitými dveřmi z hrubého železa.

„Navíc ta hala je všechno možný, jenom ne opuštěná!“ Ayasta se rozzuřeně otočila ke Klaeyovi. „Nevidím žádný drahokamy. A žádný poklady, proklatě!“ Rozražený trpasličí portál zničil omítku a jednu drahocennou nástěnnou malbu, která z této strany dveře zakrývala. Ve zdi nyní byla napáchána nepřehlédnutelná škoda. „U všech čertů a ďáblů, kam jsi nás to zavedl, ty blázne?“

Klaey se zmateně díval na mapu. V myšlenkách si ještě jednou prošel cestu, kterou během posledních oběhů urazili, a nebyl si vědom žádné viny ani chyby. Měl jsem políbit svůj amulet pro štěstí předtím, než jsme ty dveře vyrazili. „Kam? Tam, kde…“

„Hej tam!“ Ozvěna k nim z výšky přinášela hlas jednoho vojáka, pomalu procházejícího halou. „Podívejte se na to!“

Ukázal na podlouhlou, jeden a půl kroku vysokou bělavou podestu uprostřed haly, kterou ze čtyř stran osvětlovaly silné lampy, zavěšené u stropu. Na podestě se nacházely ony rytinami zdobené, černé pancéřové tioniové destičky, pancéřová rukavice a runami zdobený oštěp, který měl v ruce válečník na nástěnných malbách; v jedné jeho části zela široká díra.

Pokud se Klaey zpočátku domníval, že podstavec připomínající oltář, filigránské ozdobné prvky a řezbářská díla jsou z mramoru, pochopil při bližším pohledu svůj omyl.

„To jsou…kosti?“ zašeptal a zachvěl se. „U Cadengisovy matky! To je vytvořené z kostí!“

V reliéfech a obrubách byly vsazené intarsie z vraccasia a zlata. Černé tionium a naleštěné stříbro zdobily oltář stejně jako nejrůznější drahokamy, které se v závislosti na úhlu pohledu třpytily a zářily ve svitu silných svítilen.

„Ach, do prkvančic! Jsme v Dsôn Khamateionu!“ Ayasta ukázala na obrovitého válečníka na nejbližší nástěnné malbě. „To je alf!“

A tady leží jeho zbroj. Klaey pomalu couval, vzdaloval se od podesty z kostí. Podle mapy nedokázal rozpoznat, kam je chodby skutečně dovedou – do říše alfů by se nikdy neodvážil. „Stojíme v jeho hrobce!“

„Mocný Cadengisi, stůj při nás!“ Ayasta necouvala. „Černoočka přestavěly tvoji zapomenutou dílnu na místo, kde uctívají svýho hrdinu.“ Ukázala na drahocenné, třpytící se kameny vsazené do oltáře. „Stejně je tu něco, co si můžeme odnýst.“ Plavovlasá válečnice rychle vytasila dýku. „Dělejte, rychle! Každej si vezme…“

S rachotem se rozevřely závory na obrovských dvoukřídlých vstupních dveřích, několikrát bylo slyšet jakési klapnutí, když se uvolňovaly další čepy. Otvíral se ten pravý zamčený vchod.

„Skryjte se!“ Klaey si našel úkryt za jedním sloupem. Jeho rozptýlený oddíl již neměl čas zmizet trpasličím vchodem v chodbě. „Zaútočíte teprve tehdy, až vám to nařídím. Možná budeme mít štěstí a nevšimnou si nás.“

„Já bez něčeho na památku neodejdu.“ Ayasta bleskurychle vylomila z kostěného podstavce jeden drahokam a schovala se na opačné straně, než kde byl vchod. Strčila kámen do kapsy a dýku si ponechala v ruce, zatímco se k oltáři rozvážným krokem blížili tři alfové.

Černovlasá alfka ve splývavém, tmavomodrém oděvu přepásaném širokým opaskem nesla třpytivý svazek vonných tyčinek. S mírným odstupem ji následovali její plně ozbrojení společníci. Přestože naleštěné pancíře byly z kovu, bylo slyšet místo skřípění jen slabé tření.

Kněžka? Klaey nevědomky zatajil dech a doufal, že si jeho lidé našli dobré úkryty. I proti pouhým dvěma alfům by neměli velkou naději na vítězství, navíc stačil jeden jediný výkřik a do hrobky uctívaného válečníka by se jistojistě nahrnuly další stráže.

Ayasta dřepěla za oltářem a zavřela oči – jako dítě, které věří, že ho tak nikdo nemůže objevit. V pravici svírala zbraň přichystanou k útoku.

Půvabná alfka poklekla před podestou a natáhla ruku s doutnajícími tyčinkami, zakroužila jimi a namalovala do vzduchu nějaké symboly, které kouř dokreslil. Přitom hovořila mámivým zpěvným hlasem a oba válečníci sklopili hlavy.

Nevidí nás! Klaey v duchu zajásal. Dostaneme se odsud živí. A hrozně bohatí. Kdyby voják, kterému mapu sebral, nebyl už dávno mrtvý, tak by ho po návratu za trest ubodal.

Částečně mimoděk naslouchal alfčiným slovům a nevědomky hledal opakující se výrazy a vzory, aby řeč lépe pochopil a dokázal jí porozumět. Bylo to poprvé, kdy slyšel taková slova a zvuky, v nichž se skrývala jak poezie, tak i ponurost.

Půvab, elegance, nesmírná řemeslná zručnost v navrhování šatstva, zbrojí a zbraní a záliba v umění, to všechno sdíleli alfové se svými úhlavními nepřáteli elfy. V tomto tlumeném osvětlení nebyl mezi nimi patrný sebemenší rozdíl. Sluneční paprsky jim však zbarvily oči do černa a odhalovaly pravou povahu alfů: byli do hloubi duše zkažení a krutí.

Klaey nehodlal za žádnou cenu padnout do rukou tvorům, kteří by jeho krví malovali a z jeho kostí tvořili děsivá a zároveň překrásná díla ‒ pokud by považovali jeho tělo za vhodný materiál.

Z díry ve zdi, kterou se oddíl Brigantinců dostal dovnitř, k němu najednou dolehlo tlumené cinkání řetězů. Bylo stále hlasitější. Někdo se tam v poutech pomalu šoural vpřed.

Klaey se udiveně zahleděl ke vstupu. Co u Cadengisovy…

Do narudlého světla se připotácel jeden trpaslík, ruce a nohy v poutech a s roubíkem v ústech. Vousy pokryté špínou, kožené holínky byly roztrhané a ve stejně mizerném stavu jako kožený kabát. Na pohled útlá postava prozrazovala, že se jedná o Čtvrtého.

Ne, ne, ne! Zůstaň stát! Ještě dřív, než Klaey stačil zasáhnout, prošel sténající trpaslík klopýtavě kolem sloupů do haly a zhroutil se na kolena. Řetězy a želízka na kloubech zacinkaly.

Alfka se zvedla a pohlédla na spoutaného trpaslíka, potom se pozorně rozhlédla kolem dokola. Vydala rozkaz a její dva společníci se s nataženými oštěpy rozešli doleva a doprava, aby propátrali průchody mezi sloupy. Sama pak rozdělila svazek vonných tyčinek do obou rukou, volně je držela a v naprostém klidu vyčkávala.

Odkud ten podzemšťan přišel? Klaey položil ruku na jílec rapíru a pošilhával ke spásnému východu. Z jakého vězení uprchl? Z některého z našich?

Výkřik, zachrastění zbraní a dopad nějakého těla na zem ohlašovaly boj, kterého se Klaey obával. Jeden z jeho lidí byl odhalen a zabit. Teď vědí, že tu jsme. Už nemůžeme vyhrát.

Ayasta vyskočila za oltářem do výšky a chtěla se vrhnout na alfku. „Pobijte ta černoočka!“ Současně bodla dýkou, hrot mířil protivnici přímo na srdce. „Jinak je s náma konec!“

Tmavovlasá alfka elegantně uhnula stranou, doutnajícími vonnými tyčinkami několikrát udeřila Ayastu do obličeje a mrštila vřeštící Brigantinkou o hranu podesty. Nárazem o kostěnou hranu její šíje praskla a bojovnice padla mrtvá na zem. Tváře měla pokryté nesčetnými černými a rudými popáleninami, způsobenými žhavými uhlíky a horkým popelem.

„Ústup!“ zakřičel Klaey a rozběhl se k otvoru, který ve zdi vytvořili. „Ústup! Zmizte odsud, jinak…“

Z temnoty chodby se vynořilo štíhlé, začerněné ostří meče a probodlo jeho tenkou prošívanou zbroj.

„Zůstaň,“ zašeptal někdo se silným přízvukem. „Budu tě ještě potřebovat.“ Urostlá postava zahalená v tmavé róbě a s kapucí na hlavě postrkávala oboustrannou čepelí sténajícího Klaeye zpátky do haly. „Ještě mi budeš užitečný. Stejně jako ten podzemšťan.“

Neznámý prudce vytrhl meč z Klaeyova těla, ten zalapal po dechu a svezl se u sloupu k zemi. Co… se tady děje? Pravou rukou se snažil zavřít bolestivou ránu v břiše, krev se mu však nezadržitelně řinula mezi prsty.

Postava se přikradla ke dvoukřídlým dveřím a uzavřela halu, takže nikdo nemohl uniknout. Potom se vrhla do boje po boku Brigantinců. Zezadu zaútočila na alfské bojovníky – a poté pozabíjela nesrovnatelně slabší brigantinské bojovnice a bojovníky, kteří proti ní neměli nejmenší naději.

Klaey ztrácel krev a přitom sledoval, jak postava s kapucí prohodila pár slov ke kněžce, která se na ni chtěla vrhnout, a poté ji prudkou ranou do levého ramene srazila k zemi. Pak neznámý popadl meč jednoho mrtvého Brigantince a bodal do ran zabitých alfů.

On… svaluje vinu na nás, pochopil Klaey a zhroutil se bolestí.

Zahalená postava sebrala kusy černé zbroje včetně pancéřové rukavice z oltáře a bez okolků je nacpala do pytle; levou rukou popadla oštěp.

Klaeyův pohled se zakalil, okolí se rozostřilo. Zaslechl, jak trpaslík naposledy zalapal po dechu – a zůstal ležet mrtvý.

Po chvilce se přiblížilo nehlučné tření ukradených pancéřových destiček.

„Díky, lidská chátro. Prokazuješ mi cenné služby tím, že na sebe bereš celou vinu.“ Klaey ucítil na krku chladné ostří. „Samozřejmě potom, co zemřeš.“

„Ale co…“

„Tvoje smrt“ – Klaeyovi projela hrdlem žhavá bolest – „má jméno Mòndarcai.“

* * *

SKRYTÁ ZEMĚ, NA SEVERU SPOJENÉHO VELKOKRÁLOVSTVÍ GAURAGON, NA VÝBĚŽCÍCH ŠEDÝCH HOR, 1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU), PŘEDJAŘÍ

„Probuďte Gundelgund! Probuďte ji a její sestru!“ křičel Barbandor mezi rychlými nádechy při sprintu přes nekrytou plochu mezi lesíkem a první kruhovou hradbou trpasličí osady. „Teď hned!“

Barbandor už dávno odhodil těžkou rybářskou výbavu a v pravici svíral pouze válečnou sekeru, zbarvenou černozelenou krví. Daleko před ním se kodrcal vůz se zraněnými lidmi a Giselgarem, který právě projížděl železnými vraty. Zdatně je doháněl, přesto ho však od spásné hradby dělilo dobrých pět set kroků.

Pomocí lstí a zkratek ve skalnaté krajině podél břehu Towanu vodil Barbandor čtyři tucty skřetů za jejich odporný nos. Jenže bestie nakonec prohlédly jeho odvážnou hru a zahnaly ho do úzkých. Poté, co tři z nich poslal mocnými údery sekerou k Tionovi, měl statečný trpaslík jen jedinou cestu k záchraně – a ta se skrývala za ochrannými hradbami Platinového Kopí, které lidé ve své nevědomosti rádi označovali za pevnost.

Odtamtud mu mohly přispěchat na pomoc Gundelgund a Gindelgund, pokud se dost rychle probudí. Sestry občas potřebovaly dlouhou dobu, než se vyzbrojily do boje.

Kolem něho prosvištěl šíp a zabodl se před ním do měkké půdy. Proklatě blízko! Následovaly další tři střely, jimž se vyhnul rychlým kličkováním. Bestie se až moc dobře vyznaly v zacházení s krátkými luky, které používaly při běhu. Zaslechl, jak radostně zaryčely, když se před nimi objevily hradby.

„Vy si úplně vážně myslíte, že nás dokážete dobýt?“ Barbandor namáhavě supěl a klopýtl, když se mu další šíp zabodl mezi nohy. Rychlé úkroky již nijak nepomáhaly. V plné rychlosti se svalil na zem a několikrát se přetočil, sekeru přitom pevně svíral v ruce.

Honem pryč! Barbandor se svižně zvedal, ale jeden šíp mu probodl lýtko a přišpendlil ho k zemi.

Zaryčel a vrhl se stranou – a viděl, jak k němu sviští další šíp, za kterým povlává tenký provázek. Oni mě chtějí harpunovat jako nějakou rybu! Ještě včas přitáhl nezraněnou nohu k tělu a vyhnul se špičatému hrotu s ozubem. Chtějí si na mně pochutnat. Udělat si ze mě zákusek!

Řítící se skřeti byli od něho necelých padesát kroků. Pět z nich se zastavilo a napnulo luky, ostatní měli ve dlaních různé bodné zbraně.

„Vy ubohý bestie!“ Barbandor se pracně zvedl a opřel se o cizelovanou hlavu sekery. „Pojďte sem!“ Obratně přenesl váhu na bojeschopnou nohu a oběma rukama pozvedl těžkou zbraň, na níž lpěly kousky kůže, černozelená krev a vlasy pobitých protivníků. „U Vraccase! Poslechněte, co přísahám: pošlu deset z vás k vašemu stvořiteli, než si z mý hlavy uděláte misku na pití! A svoje vousy sežeru, abyste se nima nemohli utírat!“

Barbandor měl dojem, že cítí, jak se půda třese pod botami blížících se nestvůr. Viděl široce rozevřené tlamy s černě pomalovanými špičáky, ze kterých se dral radostný řev, hory svalů na ničím nekrytých částech těl a zubaté čepele, kterými na něho mířily. A tesáky.

Za chviličku odejdu do Věčné kovárny.

Barbandor odhodlaně sklonil hlavu a vybíral si v blížící se tlupě protivníka, kterého zasáhne ostří jeho sekery, než té hordě padne za oběť. Alespoň jednoho. A potom tolik, kolik jich stihnu pobít.

Pět skřetů, kteří čekali v pozadí, vypálilo své šípy.

Stoupaly vzhůru jako tmavé čáry – a najednou se rozpadly ve vzduchu, jako by je zničila nějaká neviditelná síla. Ze země odstřikovala špína a prach a prvních osm bestií padlo, ani nestačily zaryčet bolestí. Bez hnutí zůstaly ležet na zemi a krvácely z nesčetných ran.

„U Vraccase! To máte za to!“ zakřičel Barbandor s úlevou. Díky, Gindelgund a Gundelgund!

Deset skřetů se s hlasitým řevem přehnalo přes pobité spolubojovníky a hned poté i oni padli, jako by je smetla neviditelná ruka. Kolem nich se do výšky vznášel prach a trsy trávy.

Zbytek tlupy zůstal zmateně stát, nestvůry se neodvažovaly jít blíž. Tiše vrčely, nasávaly vzduch a hledaly původ nečekané smrti svých soukmenovců. Dva skřeti si obhlíželi jejich mrtvoly a zkoumali je, zabručeli, prsty přejížděli po kulatých ranách, z nichž se řinula zelenočerná krev. Ani helma, ani zbroj nedokázaly smrti zabránit.

„To vám nechutná, že ne?“ Barbandor nepolevil v pozornosti a byl připraven znovu použít svou sekeru. „Na co čekáte? Tak přece pojďte a odvlečte si mě!“

Pětice lukostřelců mezitím opět přiložila k tětivám šípy opatřené protihroty a zamířila na trpaslíka.

Do hlučného větření a čenichání skřetů se zničehonic vmísilo pronikavé, táhlé svištění a sykot, pak následovalo hlasité zachrastění.

Na helmách, zbrojích a tělech nepřátelských lukostřelců se objevila úplná záplava děr, luky a šípy se jim polámaly v rukou. Útočníci bez hlesu padli k zemi.

To rozhodlo. Jeden ze skřetů zaryčel rozkaz – a zbylé dva tucty nestvůr se vrhly na ústup. Mrtvé nechali ležet na místě stejně jako kořist, o které si mysleli, že už je jejich.

„Neslíbil jsem vám to?“ Barbandor se zlomyslně zasmál. „Vsadíme se? Gindelgund a Gundelgund vás hned zase trefí.“

Dříve než prchající stačili udělat deset dlouhých kroků, nesl se vzduchem opět tichý svist a zbylé bestie byly zasažené do zad. Střely pronikly hrubým kovem i prošívanou koženou zbrojí, z níž tryskaly fontány nazelenalé krve, a poslední bestie skončily na zemi.

Vraccasovi budiž dík. Barbandor se rozhlédl kolem sebe a postřehl na zemi trpasličí runové značky. Byly jen půl kroku od posledního zabitého skřeta. To bylo těsný. Pot ho pálil v očích, opadalo z něj napětí a nahrazovaly je bolesti v zasažené noze, v níž stále ještě trčel šíp.

Blížil se dusot kopyt.

Tryskem se k němu přihnal přítel Giselgar a přivedl mu hnědého poníka. „Co to mělo znamenat? Proč jsi ty prasečí rypáky nepozabíjel už v lese? Ty železný střely jsou drahý!“ Hlasitě se rozesmál.

„Říkal jsem si, že skřety přivedu až k sestřičkám. Obě mají tak málo příležitostí ke hraní.“ Barbandor ulomil opeřený dřík skřetího šípu, ale protihrot nechal na místě. Tento úkol přenechá léčitelům. Pevně stiskl zuby, vsoukal se do sedla a pomalým krokem vedl poníka k osadě. „Pobavily se?“

„Ohó, u Vraccase! A jak se pobavily!“ Giselgar mu zůstal po boku. „Ale více střel už jsme neměli. Nejdříve bysme museli přinýst nový kulky.“

Barbandor se ohlédl a vrhl pohled na ležící mrtvé skřety, na které už usedali první supi a vrány. Špičaté zobáky bodaly a dlabaly do měkkých částí těl a otevřených ran, aby si odtamtud vytrhly teplé maso.

„Vraccas byl se mnou,“ prohodil.

„To máš pravdu. A se mnou taky. Vzpomínáš si, co jsme našli v Towanu?“ Giselgar se zašklebil od ucha k uchu. „To byly moc zvláštní kousky. Z pokladnice samotnýho velkokrále, jak dokazují puncovní pečeti.“

„Blahopřeju. Já jsem místo toho vytáhl z řeky jednu špatně naladěnou bestii, která mě chtěla sežrat.“ Barbandor nečekaně pocítil prudkou závrať. „Škoda, že jsme žádnou nedostali živou. Já…“ Nebylo by to poprvé, kdy skřeti napustili svoje šípy jedem. Hlavně proto, aby se jejich cíl nehýbal, dokud si ho neodvlečou. „Musím k léčiteli,“ stačil ještě vypustit z úst, než se zhroutil poníkovi na krk. „Ten šíp…“ Nesmím usnout! Ale víčka byla příliš těžká, už je nedokázal udržet otevřená. Jenom na okamžik. Pak to zas půjde.

Když Barbandor značnou silou vůle otevřel oči, ležel v měkké posteli, která nebyla jeho. Oblékli ho do lněné noční košile a svítila na něj petrolejová lampa s jenom mírně povytaženým knotem.

Před okny byla tma, na opevněnou osadu se snesla noc.

Jsem na ošetřovně mistra Glamdulina. Pomalu se posadil a shrnul z poraněné nohy prostěradlo.

Skřetí šíp byl pryč. Rána vyčištěná a převázaná. Rozvětvené, mírně se zužující černé linky pod kolenem ukazovaly, jak těsně uniklo jeho tělo otravě a tím i amputaci nohy.

Vraccasovi budiž vzdán dík! Barbandor dostal hroznou žízeň. Vedle dveří do místnosti, v níž byl jen on sám, stála konvice s vodou a pohárek.

Opatrně se zvedl a dokulhal ke kredenci, aby si nalil. Rychle se napil, jednou si protřel obličej, aby z tmavých vousů odstranil prach. To mi udělalo dobře. I když by mi černý pivo bylo mnohem milejší.

Přitom padl jeho pohled pootevřenými dveřmi do vedlejší osvětlené místnosti, kde mistr Glamdulin, jeho přítel Giselgar a radní Gesalyn seděli u stolu s nějakou lidskou ženou středního věku. Kdo to je? Mírně rozšířil škvíru ve dveřích, aby lépe viděl a slyšel.

„… příležitost navštívit osadu.“ Plavovlasá neznámá byla celá oděná v nápadné bílé barvě, počínaje vysokými holínkami a koženým kabátcem přes živůtek, blůzu a rukavice až po klobouk s výraznou kulatou krempou. Pouze dvě dlouhá pera na levé a pravé straně klobouku měla oranžovou barvu a doslova svítila. „Odpusťte, jestli jsem vás nechala čekat, paní radní.“

Stříbrovlasá Gesalyn, trpaslice v nejlepším věku, vypadala v kroužkové košili všelijak, jen ne radostně. „Neočekávali jsme tě.“

„A už vůbec jsme na tebe nečekali,“ dodal polohlasně Giselgar, který stále ještě měl na sobě lehkou koženou zbroj z jejich výpravy k Towanu.

„Na mě nečeká ve Skryté zemi skoro nikdo. Ale i tak je na to zákon.“ Neznámá dále hovořila přátelským hlasem. Bylo znát, že má s ledovým přijetím zkušenosti.

„Ne zákon Spojeného velkokrálovství Gauragon, kterým se řídíme a kterému jsme vděčni, že nám poskytl půdu.“ Gesalyn nalila z konvice pivo do pohárů stojících na stole a jeden z nich přisunula k ženě. „To neznamená, že se chceme chovat nepřátelsky. Jestli máš hlad, dej mi vědět. Něco ti připravím.“

Žena bez ostychu sáhla po poháru a dopřála si dlouhý lok. „Mimořádně dobré,“ poznamenala. „Je pravda, co se povídá o koření a chuti vašeho černého piva. Trpaslíci se opravdu vyznají v jeho vaření.“ Setřela si z horního rtu světlou smetanovou pěnu. „A jak vím, i v nejrůznějších špercích.“

„Chtěla by sis něco koupit?“ zamumlal Giselgar mrzutě.

„Chtěla bych něco přinést mé paní. Jak je dáno zákonem,“ odpověděla žena. „Většina trpasličích osad už dávky odvedla.“

„My jsme slyšeli o těch, kteří se zdráhali.“ Šedovlasý Glamdulin do sebe vhrkl pivo ve dvou dlouhých tazích. Měl na sobě tmavou noční košili a přes ni župan, což dokazovalo, jak moc tento rozhovor léčitele zaskočil. „Neopovažuj se nám vyhrožovat.“

„Myslíte kvůli vašim katapultům s kuličkami, kterým jste dali ženská jména?“ odvětila neznámá nevzrušeně. „Ano, to se vám povedla opravdu hezká zbraň. Natažené, napnuté ocelové pero pálí kulky do dálky několika set kroků přesně na cíl, jak mi bylo řečeno.“

„Co se týká průraznosti, vypořádá se se šupinatou kůží každého draka,“ dodala Gesalyn a bez vyzvání si dolila pivo. „To ti taky řekli?“

Tu si Barbandor rázem uvědomil, jak slavná osoba sedí u stolu s radní a trpaslíky. To je Stémna! Jako vyslankyně a tlumočnice vůle největšího exempláře ze všech draků ve Skryté zemi putovala žena v bílém říšemi a vybírala dávky, které přinášela šupinaté dračici. Ȗra se díky své velikosti považovala za nejvyšší vládkyni Skryté země a vyžadovala, aby jí ostatní vzdávali úctu. Formou šperků, které museli pravidelně odvádět.

Jako všichni draci měla i ona slabost pro šperky a ušlechtilé kovy, chtěla svůj poklad stále zvětšovat a zvětšovat. Ȗra se nesnížila k tomu, aby sama přiletěla z některého ze svých útočišť a vznášela se nad horami nebo stěnami sopek, nýbrž vysílala Stémnu. Žena byla jedním z mnoha jejích lidských Hlasů a tento úkol vykonávala nejdéle ze všech.

Kolik jí může být? Čtyřicet cyklů, nebo míň? Barbandorovi nepřipadala příliš výrazná, když odhlédl od nápadného oděvu a bělostné barvy, avšak soudil, že Dlouzí by o ní tvrdili, že je hezká. Nicméně znal pověsti, že Stémna je od chvíle, kdy se napila Ȗřiny dračí krve a vykoupala se v ní, nesmrtelná a nezranitelná. Kromě toho se říkalo, že města, osady a vesnice, které odmítly odvést dávku a nepodrobily se Stémniným nařízením, zanikly v plamenech. Vraccasi, stůj při nás!

„Takhle ne. Není přece nutné, abychom si navzájem vyhrožovali,“ odpověděla Stémna smířlivě. „Jak víte, každý a každá ve Skryté zemi platí tyto dávky. Lidé, stvůry, elfové, alfové i meldrithové. A také trpaslíci.“

„Pročpak jsi ty nebo některá ze tvých předchůdkyň nikdy nebyla v našem krásném Platinovém Kopí?“ Glamdulin si dal doušek piva z poháru, nasadil si brýle a přelétl vyslankyni pohledem. „Proč ses tu objevila právě teď, v tomto oběhu?“

Stémna se vychytrale pousmála. „Říkejme tomu osud.“ Ukázala na Giselgara. „Doslechla jsem se od lidí z Malé Vody, které jste díkybohu zachránili, že jste v Towanu něco nalezli. Prsten a stříbrný amulet, přímo z pokladnice velkokrále z říše Pátých. Řeka byla štědrá.“

„To nikdy neodevzdám!“ Giselgar se zaklonil a odmítavě zkřížil ruce na prsou. „Sama si v řece něco najdi. Půjčím ti svoji výbavu.“

„Giselgare, mlč,“ napomenula ho Gesalyn, uhladila si stříbrem protkané vlasy a vytvořila z nich na šíji volný uzel. Barbandor si uvědomil, že radní je tak napjatá jako nikdy.

„Takže to souhlasí.“ Stémna pozvedla pohár a připila Giselgarovi na zdraví. „Máte představu, jaké dávky normálně vyžaduji pro svou paní?“ Tón jejího hlasu se ztišil a zároveň ochladl. „S těmito šperky z toho vyjdete docela dobře. Ocením jejich hodnotu tak vysoko jenom proto, že pocházejí z velkokrálova pokladu.“

„Stémno, prosím tě.“ Glamdulin se snažil zachovat klid. „Je to dědictví našeho kmene, našich zesnulých předků. Pro Ȗru to můžou být obyčejné šperky, ale pro nás mají nepředstavitelnou cenu.“

„Proto apelujeme na tebe a tvou paní, abyste si jako dávku vybrali něco jiného,“ dodala Gesalyn.

Stémna se na ně podívala přes okraj poháru a dopřála si další doušek, pak pohár opatrně postavila na stůl. „Co si myslíte, že skřeti hledali v Towanu a v Malé Vodě? Myslíte si, že tam byli jen náhodou?“

„Oni… chtěli ten prsten a amulet?“ Giselgar obě věci vyndal a držel je v rukou, aby je ostatní mohli obdivovat. „Co jsem přehlédl, že jsou ještě neobyčejnější?“

„Dejte mi to, mistře trpaslíku. Moje paní to bude vědět.“ Stémna se chladně usmála. „Vrátím se a při příští návštěvě vám to řeknu.“

Giselgar prudce vytrhl krátkou válečnou sekeru od opasku. „Ne! Jak jsem říkal, najděte si pro Ȗru něco jiného.“ Rozčíleně zbraní udeřil do stolu těsně před konečky Stémniných prstů, až se stůl otřásl a poháry poskočily. „Památky na naše předky jsou pro nás posvátné.“

Barbandorovi připadalo obdivuhodné, že Stémna zůstala klidná, jako kdyby seděla s vychlazeným nápojem na bezpečném místě na slunci. „Rozhodli jste,“ pronesla a zvolna se zvedla. „Děkuji za vynikající pivo, radní Gesalyn.“ Opatrně, aby nevyprovokovala nějaký útok, sáhla po pravém oranžovém peru a vytáhla je z úchytu na bílém klobouku. „Památka na moji návštěvu. Jako napomenutí, abyste si svá slova dobře rozmysleli.“ Zasunula pero do úzké škvíry ve stole a kráčela ke dveřím. „Zítra přijdu…“

„Tu cestu si můžeš ušetřit, otrokyně draků.“ Giselgar rozčíleně prošel kolem ní a otevřel dveře do dvora, kde zástup lidí z Malé Vody s ustaranými tvářemi vyčkával na výsledek rozhovoru. Protože byli v Platinovém Kopí, jednalo se i o jejich osud. „Slyšelas, co ti radní nabídla. Raději se ty rozmysli jinak.“ Položil pravici na topůrko své sekery. „Jinak budeme příště mluvit důrazněji. Nebo za tebou pošleme pozdravy od Gundelgund a Gindelgund.“

Stémnin smích naháněl Barbandorovi strach. „Ach, jak často jsem slyšela, že mi někdo hrozí, mistře trpaslíku. A podívejte“ – široce rozpřáhla ruce – „pořád ještě žiju. Všimněte si: já žiju.“ Pak vyšla ven. „Vy nevinní obyvatelé z Malé Vody! Radím vám, abyste dlouho nezůstávali v těchto zdánlivě bezpečných hradbách opevněné osady. Mluvčí trpaslíků se rozhodli, že odmítnou poskytnout mé paní Ȗře zákonem uloženou dávku.“ Naznačila úklonu směrem ke trojici trpaslíků a pak i k lidem, prošla dvorem a ztratila se z dohledu.

Byla to chyba? Barbandorův pohled ulpěl na oranžovém pírku, které vězelo ve stole. Obklopoval je zvláštní živoucí svit, jako by se chtělo hned rozzářit jako svíčka. To, co Stémna říkala o příchodu skřetů, je pravda? Jaká záhada obklopuje nalezený prsten a amulet?

Opět se přihlásila palčivá bolest v noze. Donutila Barbandora vrátit se s plným pohárem do postele, do níž se s tichým zaúpěním složil.

V hlavě mu rotovaly myšlenky.

Skřeti se bezdůvodně nevrhali do ledového Towanu, aby je řeka vyplavila ze Šedých hor. Mohlo to být tak, jak říkala Stémna. Chtěli získat ten šperk. Nebo se jednalo o zvědy, vyslané špióny, kteří měli zjistit, jak to ve Skryté zemi vypadá a jestli se můžou odvážit zaútočit. Navzdory Ȗře a ostatním drakům. Jen ať to zkusí. My je zastavíme. Právě z tohoto důvodu bylo vybudováno Platinové Kopí.

Protože říše Pátých už neexistovala a v soutěskách, šachtách a chodbách Šedých hor nežil nikdo, kdo by mohl u bran zamezit přístupu bestií, které se tam zvenčí odvážně hrnuly, vybudovali trpaslíci několik obranných osad.

Platinové Kopí, Záři Hor, Kovářský Hrad, Zlatou Hradbu a kdovíjak se všechny jmenovaly. U výběžků rachotících, neklidných horských masívů na severu Gauragaru a se souhlasem jeho panovníka vznikly v pravidelných odstupech nové vesnice. Byly vybavené dostatečným množstvím zbraní, praků a železnou vůlí. Kdyby se příležitostně objevily další nestvůry, byli trpaslíci připraveni odrazit je dříve, než připochodují panovníkovi vojáci z okolních posádek. Většina dětí Kováře se necítila zproštěna úkolu, který jim uložil jejich stvořitel Vraccas.

Barbandor se unaveně napil trochy vody a položil pohár na skříňku vedle sebe. Zítra bude chtít, aby mu ukázali nalezené klenoty.

S povzdechem zavřel oči.

O Platinové Kopí si nedělal velké starosti. Bylo obehnané dvěma dvojitými hradbami se strážními věžemi, za nimi byla v bezpečí osada, ve které žily dva tisíce trpaslíků a trpaslic. Navíc měli dostatek stráží a katapultů proti lupičům, loupeživým skřetům a bestiím, které se tu a tam vynořily ze Šedých hor.

Právě pozvolna usínal, když se z léčitelovy místnosti najednou ozvalo hlasité zasyčení, následované závanem zuřivého horkého vichru, který rozrazil dveře do jeho místnosti. Oslepující paprsky dopadaly na Barbandorova zavřená víčka, potom ho ovanul nesmírný žár.

Barbandor se bez přemýšlení vysoukal z postele a hledal ochranu před plameny, které se tlačily k němu dovnitř. Rozbitým oknem k němu pronikalo vyzvánění poplašných zvonců a výkřiky trpaslíků.

* * *

„Existují bytosti světla – elfové.

Dále zde jsou bytosti temnot – alfové.

Mezi těmito dvěma stojí – meldrithové.

Když se alfové před stovkami cyklů nerozpoznáni vmísili mezi elfy, aby mezi nimi vyzvídali a pronikli do Skryté země, vznikli z jejich tělesných spojení meldrithové.

Nikdo netušil, že by něco takového bylo vůbec možné. Domnívám se, že za to mohly alchymistické prostředky, které alfové používali, aby se mohli vydávat za elfy.

Studoval jsem meldrithy, živé i mrtvé, a zjistil, že temnota je ten dědičný prvek, který u nich dominuje. Z dětí se stávají alfové, ovšem jejich síly prošly proměnou. Když se jejich očí dotknou sluneční paprsky, zbarví se do běla, ne do černa. Navíc mají řadu vrozených schopností, které jsem všechny nemohl prozkoumat.

Dobré je následující: na základě svého původu se sami považují za služebníky dobra a udržují křehké vztahy s říší elfů. A čistokrevní alfové je nikdy neuznají, ale dívají se na ně jako na podlý rozmar zlomyslné Sitalie.“

Dar Whjenn, znalec flóry, fauny a světových zákonitostí

„Meldrithové?

Ještě nikdy jsem s nimi neměla co do činění. A ani nechci. Když se oči při sebemenším paprsku slunce zbarví do běla a oni se přátelsky pousmějí, protože možná nemají nic zlého za lubem, hned se vidím mrtvá a s podříznutým krkem.“

Rekarda, námořní obchodnice z Palusie

„Jsou mistrovským dílem různých bohů – ale jakého druhu, to neumím říct. Protože však elfové s nimi obchodují, doufám, že mají k Sitalii blíže než k Inàste.“

Ucerius, kněz bohyně Palandiell

II

SKRYTÁ ZEMĚ, SVOBODNÉ MĚSTO MALLENIINA STRÁŽ, 1023 N. B. (7514. SLUNEČNÍ CYKLUS DLE STARÉHO POČÍTÁNÍ ČASU), PŘEDJAŘÍ

Odpolední slunce zešikma svítilo do velkých, zkosených střešních oken stísněné dílny patřící Pazourkovým ušlechtilým šperkům a klenotnickým pracím. Na dvoře vzadu přiléhala k prostornému, honosnému obchodu na jedné z hlavních ulic, na níž utrácely peníze nejbohatší a nejvznešenější rodiny ve městě.

Na střeše byly umístěné naleštěné kovové pláty, které přiváděly světlo znásobené vybroušenými krystaly na pracovní stoly, na nichž se trpaslíci věnovali svému řemeslu. Byl cítit kamenný prach, teplé dřevo i slabá vůně bylinkového čaje, stoupající z pohárů stojících na stolech.

Zatímco si Gandelin, starší z obou trpaslíků, pobrukoval při navrtávání ametystové kameje, prováděl Goïmron, jehož by kdekdo snadno považoval za dospívajícího nebo příliš drobného muže, poslední úpravy na svém jaspisovém šperku. Vypadalo to, že se jim věnuje s velkým úsilím. Právě byli v uklizené, čisté dílně sami. Zbylí čtyři brusiči a zlatníci se již odebrali domů ke svým nejbližším.

„Tak a dost.“ Goïmron vydechl, odložil filigránské rýtko stranou a naposledy pohlédl na své dokončené dílo, nad nímž seděl poslední dva oběhy. Jaspis se zpočátku bránil, ale nakonec mu vnutil obrys nádherné severní brány, velké jako stříbrňák. Čas od východu do západu slunce strávil předkreslováním, rytím, dodělávkami a jemnými úpravami, pak pomocí zvětšovacích skel hledal a odstraňoval i ty nejmenší nečistoty. „No? Co říkáš?“

„Co říkám?“ Gandelin odložil kamej na stůl, zvedl se ze židle a stoupl si vedle přítele. Němě si šperk prohlížel, vzal ho do ruky a různě jím otáčel, než ho Goïmronovi vrátil. „Říkám, že ty máš nejmíň talentu, co jsem kdy u nějakého Čtvrtého viděl,“ pronesl uvážlivě a soucitně poklepal příteli na rameno. „To by si nevzal jako dárek ani skřet. Nanejvýš jako kamínek do praku.“

Něčeho takového se Goïmron obával. „Nebuď tak přísný.“ Uklouzl mu tichý povzdech, to se mu v dílně stávalo hodně často. „Já si s tím dal tolik práce.“

„Kámen taky.“ Gandelin se posadil zpátky na místo a ukázal na jaspisový šperk. Mohutný tmavohnědý vous a bujné vlasy zdobené sponami z něho očividně činily hrdého trpaslíka, přestože stejně jako všichni Čtvrtí byl výrazně menší a hubenější než příslušníci ostatních čtyř kmenů. „Vidíš na okraji ty jemné trhlinky? Chtěl raději prasknout, než aby se od tebe nechal zneuctít.“

„Tak ti moc děkuju.“ Goïmron přimhouřil modré oči a změřil si svůj protějšek pohledem. „Tvoje posouzení je moc tvrdé.“

„Oba víme, žes nikdy neměl být klenotníkem; bude z tebe lepší obchodník. Nebo znalec kamenů z dolů.“ Gandelin se pousmál. „Neznám v Malleniině Stráži nikoho, kdo by na první pohled posoudil vlastnosti a kvalitu jakýchkoliv drahokamů tak přesně jako ty. To neuměl ani tvůj otec, a přitom je v našem řemesle legendou.“

Goïmron nespokojeně zabručel a hodil nepodařený šperk na odkládací stůl. Lidé by řekli, že je hezký, ale zorničky trpaslíka z kmene Čtvrtých neznaly slitování.

„Moje rodina to vidí jinak. Alespoň co se mě týká.“ Sundal si koženou zástěru a pověsil ji na háček vedle dveří. Pod ní se objevily jednoduché kalhoty, košile a kazajka, ušité podle vzoru, který byl u obyvatel města v módě, aby na první pohled vypadal jako jeden z nich; dojem posilovaly černé kudrnaté vlasy a kotlety. V některých částech Malleniiny Stráže ho jeho zevnějšek chránil před nepříjemnostmi. „A kromě toho chci dělat jiné věci, než brousit drahokamy.“

„Aha, tak je to? U Vraccase! Ani to na tobě není vidět,“ odvětil Gandelin a i on si svlékl zástěru. Dával přednost tradičnímu svrchnímu oděvu Čtvrtých, který byl přepásaný širokým opaskem. „Pojď se mnou do Sběrače Žejdlíků. Objednám ti dobrý černý pivo. Se špetkou sladkého medu.“

„Nemám chuť jít do hospody.“ Goïmron se zadíval na pohasínající sluneční svit. „Musím ještě k Soltovi. Slíbil mi novou zásilku.“

„Chceš se už zase přehrabovat v jeho předraženejch kuriozitách a dát se obrat za obyčejný haraburdí o pořádnou sumičku?“ Gandelin zakoulel očima a promnul si pěstěné tmavohnědé vousy. „Ty seš beznadějnej případ.“

„Někdo musí uchovávat památky. Všechno, co o našich předcích získáme, má svou cenu.“ Goïmron se nenechal zmást. Znal svůj úkol pečovatele, za něhož se sám ustanovil. „Šperky, zápisky…“

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Návrat trpaslíků, kniha 1.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.