Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Copyright © 2023 by Travis Klune

Cover © Red Nose Studio

Translation © Kateřina Niklová

ISBN epub 978-80-7594-508-2 (FANTOM Print)

ISBN mobi 978-80-7594-509-9 (FANTOM Print)

ISBN epub 978-80-908819-8-3 (conQueer)

ISBN mobi 978-80-908819-9-0 (conQueer)

lidstvu:

Vlastně jsi nanic, ale vynalezlo jsi knihy a hudbu, takže si tě vesmír asi ještě chvíli nechá.

Máš štěstí. Protentokrát.

Ve starém a osamělém lese, daleko skoro od všeho, se nacházelo zvláštní stavení.

Pod masivními stromy uprostřed háje stál malý, hranatý cihlový domek, obrostlý břečťanem a mechem. Komu patříval, byla velká záhada, vypadal však, jako by ho majitelé už dávno opustili. Teprve když na něj cestou lesem narazil muž jménem Giovanni Lawson (který vlastně vůbec žádný muž nebyl), vzpomněl si vůbec někdo na to, k čemu dříve sloužíval.

Stál před svým prapodivným objevem a naslouchal cvrlikání ptáků v korunách stromů vysoko nad sebou. „Co je to?“ zeptal se. „Odkud ses tu vzal?“

Opatrně vešel dovnitř dveřmi visícími na pantech nakřivo. Okna byla vytlučená. Zkroucenou dřevěnou podlahou prorůstala tráva a plevel. Střecha se zčásti propadla a dírou v ní dopadaly paprsky slunce na hromadu listí, která sahala skoro až ke stropu. Na jejím vršku vykvetla zlatá květina a vypínala se vzhůru ke slunečnímu svitu, proudícímu dovnitř mezi odhalenými trámy.

„Dokonalé,“ prohlásil nahlas, ačkoli byl velice sám. „Ano, přesně to jsem potřeboval. Jak zvláštní. Jak báječné.“

Hned brzy zrána následujícího dne se Giovanni vrátil s rukávy košile vykasanými k loktům. V osamělém domku vyboural stěny, čímž vytvořil jednu velkou místnost, a omítku a dřevo vynosil kus po kuse ven a naházel je v lese na hromadu. Když skončil, obličej a vlasy měl plné prachu a klouby mu vrzaly a sténaly, byl však spokojený. Tvrdá dřina měla i svá pozitiva.

„Tak,“ řekl ptákům v korunách, když si utřel obličej. „To je lepší. První krok k novému začátku.“

Domek se brzy stal domovem nejrůznějších věcí: šrotu, drátů a kabelů, baterií všech typů a rozměrů, obvodových desek a mikročipů v zavařovacích sklenicích. Jiné sklenice obsahovaly stovky semen nejrůznějších tvarů, velikostí a barev. Byly tu staré hudební skříňky, které hrály krátké písničky, z nichž bolelo u srdce, a mlčenlivé gramofony bez desek. Malé i velké televize s černými obrazovkami. A knihy! Tolik knih na nejrůznější témata od života rostlin po velrybářství, od lesních zvířat po komplexní nákresy jaderných reaktorů. Zaplnily nové police, které sahaly od podlahy až ke stropu a které vyrobil z toho, co strhl. Teprve když na poslední polici umístil poslední knihu, uvědomil si, že tu nezbylo žádné místo pro něj. Pokoj byl úplně plný.

Rozšířit domek o další pokoj nebo dva by nedalo moc práce. Jenže Giovanni Lawson nepatřil k těm, kdo by si volili snadnou cestu. Viděl svět v komplexních tvarech a designech, a když se rozhlédl po stromech okolo, pochopil, co musí udělat.

Nestavěl do šířky.

Stavěl do výšky.

Nějaký čas to trvalo, jak už to u takových věcí chodí. Uběhla řada let. Nikdy to nebude dokonalé. Mezi stromy bylo bezpečno, daleko od krutých, oslepujících světel a kakofonie města, které opustil.

Vysoko ve větvích nad domkem vybudoval nové malé stavení, okolo pevného kmene nejvyšší jedle, která lesu nepopiratelně vládla. Následně vystavěl v okolních stromech další příbytky a vše propojil provazovými mosty – laboratoř a zimní zahradu se stropem z poškrábaného mléčného skla, s podlahou z naleštěných dubových prken a beze stěn. Později se ze zimní zahrady stane něco jiného.

Les byl rozlehlý a divoký. Pochyboval, že by ho tu někdy našli.

Za slunečných dnů se na trávě pod ním páslo stádo vysoké a v korunách nad ním zpívali ptáci. Pobrukoval si do rytmu jejich písně. Giovanni prožíval mír.

Až do dne, kdy ho začalo bolet na hrudi.

„No páni,“ řekl si. „Jak zajímavý pocit. Pálí to.“

V laboratoři provedl výpočty. S ostrým cvak, cvak, cvak ťukal do klávesnice.

„Chápu,“ řekl padesátého druhého dne od chvíle, kdy poprvé ucítil v hrudníku bolest. Hleděl na obrazovku a kontroloval čísla. Šlo o prostou a čirou osamělost. Čísla nikdy nelhala.

Uplynuly další tři roky. Tři roky, po které bolest na hrudi sílila. Tři roky, během nichž na něj těžce doléhalo okolní ticho a toužil slyšet ještě jiný hlas než jen ten svůj. Vyhlédl ven z okna laboratoře a uvědomil si, že sněží, ačkoli ještě včera panovalo v lese horké léto.

V den, který začal úplně jinak než všechny předchozí, vyběhli z lesa dva lidé s očima vytřeštěnýma strachy a kůží zmáčenou potem. Byl to muž a žena. Žena si k hrudníku tiskla malý uzlíček hadrů.

Giovanni sebou trhl.

„Pomozte nám!“ vykřikla žena. „Prosím, musíte si ho vzít. Vezměte si ho a schovejte ho. Není to bezpečné.“

A pak mu podala uzlíček hadrů.

Jenže to žádné hadry nebyly.

Bylo to zabalené dítě.

Chlapec na Giovanniho pomalu zamrkal, svraštil obličejíček a rozplakal se.

„Co se stalo?“ zeptal se Giovanni a vzhlédl vylekaně k ženě. „Pojďte, pojďte. Ochráním vás. Všechny.“

Žena však zavrtěla hlavou. „Najdou nás.“ Po tvářích jí tekly slzy, když popošla vpřed a políbila dítě na čelíčko. „Mám tě ráda. Až to půjde, vrátím se.“

Muž řekl: „Rychle. Přicházejí.“

Žena se hořce zasmála. „Já vím. Já vím. Nakonec se vždycky objeví.“

Muž ji chytil za ruku a táhl ji pryč, pryč, pryč.

„Počkejte!“ zavolal za nimi Giovanni. „Jeho jméno!“

Jenomže už byli ti tam.

Nikoho jiného nezahlédl. Rodiče nepřišel nikdy nikdo hledat. Dítě taky ne. A muže a ženu nikdy znovu nespatřil.

Později, mnohem později, až chlapec vyroste, mu Giovanni poví, že ho ta žena – jeho matka – nechtěla opustit. „Vrátí se,“ řekne mu Giovanni. „Jednou, až bude všechno v pořádku, se vrátí.“

Ale mezitím toužil po dítěti a teď jedno měl. Ach, jaké štěstí! Jak báječná věc!

Giovanni si dal s vymýšlením označení pro dítě načas. Až když listí začalo měnit barvu ze zelené v červenou a zlatou, našel to pravé.

„Victor,“ řekl svému synovi. „Budeš se jmenovat Victor. Victor Lawson. Co ty na to?“

Osamění, které cítil – obrovské a tíživé – zmizelo, jako by nikdy ani neexistovalo.

Giovanni si však dělal starosti, Victor totiž rostl a rostl a stále nemluvil. Věděl, že chlapec poslouchá, když mluví on, a viděl, že mu rozumí.

„Máš vadný kód?“ zeptal se Giovanni, když byly chlapci čtyři. „Udělal jsem někde chybu já?“

Victor neodpověděl. Místo toho zvedl paže, rozevíral a zavíral ručky a prstíky si klepal do dlaní.

Giovanni udělal, co se po něm chtělo. Zvedl Victora a něžně si ho přivinul k hrudníku. Victor vydal tichý zvuk, který si Giovanni vyložil jako projev štěstí, a přitiskl si jeho obličejíček k hrudi. „Ne,“ řekl Giovanni. „Jsi takový, jaký máš být. Neměl jsem o tom pochybovat. Pokud na tomto světě existuje něco dokonalého, jsi to ty.“ Opět ho rozbolel hrudník, tentokrát však z docela jiných důvodů. Tentokrát Giovanni nepotřeboval kalkulace k tomu, aby pochopil, co cítí. Věděl, co to je.

Byla to láska.

A třebaže si Giovanni ze všeho nejvíc přál, aby na něj Victor promluvil, nechal to být. Pokud se to má stát, stane se to.

Uběhly další dva roky, než Victor konečně poprvé promluvil.

Byli v laboratoři. Victor seděl na podlaze. Okolo něj ležely rozházené kovové tyčinky. Giovannimu chvíli trvalo, než poznal, do jakého tvaru je Victor poskládal. Jednalo se o dvě jednoduché postavy, jednu velkou a jednu malou, držely se za ruce. Zabručel, natáhl se a zahýbal jejich nožičkami.

A pak chlapec – Victor Lawson, syn Giovanniho Lawsona – řekl: „Ty.“ Ukázal na větší postavičku. „Já.“ Ukázal na tu menší. Jeho hlas byl tichý, chraplavý od nepoužívání, ale byl tu.

„Ano,“ potvrdil Giovanni tiše. „Ty a já. Navždy.“

les

Svědomí je tichounký hlásek, kterému lidé nenaslouchají.

-- Carlo Collodi, Pinocchiova dobrodružství

Kapitola 1

Malý robotický vysavač vřískal, točil se v soustředných kruzích a tenkými pažemi zakončenými klepety divoce mával ve vzduchu. „Proboha, proboha, všichni umřeme. Přestanu existovat a nebude nic než temnota!“

Mnohem větší robot, stojící hned vedle, nevzrušeně sledoval, jak se vysavač už asi po milionté nervově hroutí. Bývalá Ošetřovatelka, model šest-deset-JQN série alfa, neměla paže, nohy ani chodidla, sestávala jen z dlouhého kovového hranolu, metr a půl vysokého a půl metru širokého, a ozubených kovových pásů, které nahradily její staré, sjeté pneumatiky; podobala se tudíž tak trochu tanku. Dvě kovová dvířka ve spodní části jejích boků ukrývala tucet kovových chapadel, zakončených různými lékařskými nástroji pro případ nutné operace. Na obrazovce v její čelní části blikal zelený mračoun. Na Sestru Ratched – Registrovaný automat na testování chorob, edukaci a dekontaminaci – neudělal vysavač žádný dojem. Jednotvárným mechanickým hlasem mu oznámila: „Jestli umřeš, beru si tvoji mrtvolu. Mohla by mě hodně naučit. Rozvrtám ji na tak malé součástky, že z ní nic nezbyde.“

To vysavači ještě víc pocuchalo nervy, přesně jak Sestra Ratched dozajista plánovala. „Ach ne,“ zakvílel. „Ach ne, ne, ne, to nepůjde. Victore! Victore. Vrať se, než umřu a Sestra Ratched se zbaví mojí mrtvoly! Rozvrtá mě! Ty víš, jak nenávidím, když se ve mně někdo vrtá.“

Ze Šrotoviště nad nimi, asi z poloviny hromady vyhozených součástek, vysoké dobrých sedm metrů, se ozval tichý smích. „To jí nedovolím, Rambo,“ ujistil ho Victor Lawson. Shlížel na ně a na hromadě visel s pomocí systému kladek, který vymyslel, a postroje okolo pasu. Nebylo to ani trochu bezpečné, jenže Vic to tak dělal už celé roky a ještě ani jednou nespadl. No, jednou vlastně jo, čím míň o tom ale poví, tím líp. Vřískot, který ze sebe tehdy vyrazil, když spatřil, jak mu z kůže trčí zkrvavená kost, byl hlasitější než jakýkoli jiný zvuk, který do té doby vydal. Otec neměl radost a řekl mu, že dvanáctiletý kluk nemá na Šrotovišti co dělat. Victor slíbil, že už se sem nikdy nevrátí. Vydržel to týden. A teď, ve věku jednadvaceti let, znal Šrotoviště jako svoje boty.

Nezdálo se, že by mu Rambo věřil. Pištěl, cvakal klepety a jeho kruhové tělo se celé třáslo, jak pneumatikami určenými do každého terénu přejížděl přes kusy kovu, které se z hromady šrotu svezly. Nahoře na těle měl zašlým písmem, které nikdy nebylo úplně čitelné, vyvedeno písmeno R a kroužek, který mohl být O anebo taky malé a, po němž následovalo zřetelné M (možná) a B s dalším O nebo a na konci. Tu věcičku našel už před lety a sám ji kousky kovu s velkou péčí opravoval, dokud se stroj neprobral zpátky k životu a nezačal se dožadovat toho, aby mohl uklízet – potřeboval uklízet, protože bez uklízení neměl žádný účel, neměl nic. Vicovi trvalo hodně dlouho, než mašinku utišil, a pohrával si s obvody, dokud se vysavač neuklidnil. Nemělo to však dlouhého trvání. Rambovi totiž dělala starosti spousta věcí jako třeba špína na podlaze a špína na Vicových rukách a taky všemožné způsoby smrti.

Sestra Ratched, Vicův první robot, se zeptala, jestli by nemohla vysavač zabít.

Vic řekl, že nemohla.

Sestra Ratched se zeptala proč.

Vic zdůraznil, že noví přátelé se nezabíjejí.

„Já bych to udělala,“ opáčila Sestra Ratched svým typicky jednotvárným hlasem. „Zabila bych ho docela snadno. Eutanázie nemusí bolet. Ale taky může, pokud chceš.“ Rozjela se k vysavači a napřáhla vrtačku.

Rambo zaječel.

Uběhlo pět let a nic moc se nezměnilo. Rambo pořád trpěl úzkostí. Sestra Ratched pořád hrozila, že rozvrtá jeho mrtvolu. Vic už si zvykl.

Vic zamžoural na vršek hromady šrotu, po ramena dlouhé tmavé vlasy měl na temeni stažené koženým provázkem. Vyzkoušel pevnost provazu. Ačkoli moc nevážil, dával si dobrý pozor, v hlavě totiž neustále slyšel hlas svého otce, který si dělal až příliš velké starosti. Victor byl koneckonců vyzáblý jako lunt a táta do něj v jednom kuse ryl, aby víc jedl. Jsi až moc hubený, Victore, strč si do pusy víc jídla a žvýkej, žvýkej, žvýkej.

Vypadalo to, že magnetické vačky drží. Utřel si čelo hřbetem ruky v rukavici, aby mu do očí nestékal pot. Léto se už chýlilo ke konci, vlny vlhkého horka ovšem přetrvávaly.

„Tak jo,“ zamumlal si pro sebe. „Ještě kousek. A kdy, když ne teď? Tu součástku potřebuješ.“ Zadíval se dolů a zkusil se zapřít nohou.

„Jestli spadneš a zabiješ se, obstarám pitvu,“ zavolala na něj zdola Sestra Ratched. „Konečná pitevní zpráva bude hotová do tří až pěti dnů v závislosti na tom, jestli skončíš na maděru, nebo ne. Ale jenom mezi námi, už teď ti můžu říct, že tě s největší pravděpodobností zabije pád.“

„Ach ne,“ zasténal Rambo a jeho senzory se červeně rozblikaly. „Vicu. Vicu. Nesmíš skončit na maděru. Víš, že mi úklid krve moc nejde. Dostává se mi do koleček a ta pak drhnou!“

„Spouštím protokol Empatie,“ oznámila Sestra Ratched a na její obrazovce naskočil smajlík, černé oči a ústa na žlutém pozadí. Dolní dvířka na jejím pravém boku vyjela nahoru, ven se vysunula jedna chapadlu podobná paže a poplácala Ramba po krytu. „No tak, no tak. Všechno je v pořádku. Já krev a další šťávy, které by z jeho slabého, křehkého těla případně unikly, uklidím. Pravděpodobně taky dojde k vyprázdnění střev.“

„Opravdu?“ zašeptal Rambo.

„Ano. Lidský svěrač je sval a ten se po smrti uvolní. Výkaly tak uniknou z těla, a to působivým stylem, zvlášť při traumatu způsobeném pádem.“

Vic potřásl hlavou. Byli to jeho nejlepší přátelé na světě. Netušil, co to o něm vypovídá. Patrně nic dobrého. Svým způsobem se mu ale podobali, i když on byl z masa a krve a oni z drátů a kovu. Ať už byli z čehokoli, všichni utrpěli zkrat, to si aspoň Vic říkal.

Znovu vzhlédl. Skoro u vrcholu hromady viděl něco, co vypadalo jako vícevrstvá obvodová deska v dobrém stavu. Takové desky byly v dnešní době vzácné, a ačkoli si jí všiml už před několika týdny, neodvažoval se ji tehdy vytáhnout. Tato konkrétní hromada šrotu totiž byla nejrizikovější a houpala se, už když na ni lezl. Dá si hezky načas, odstraní kousky šrotu okolo a bude je házet dolů. Taková práce si žádala trpělivost. Alternativou byla smrt.

„Vicu!“ zaječel Rambo. „Nechoď. Mám tě rád. Uděláš ze mě sirotka!“

„Neumřu.“ Zhluboka se nadechl, začal dál šplhat po laně a při každém posunu uvolnil a zase zacvakl karabinu. Hubené svaly na pažích ho pálily námahou.

Čím výš se dostával, tím víc se hromada hýbala. Kolem padaly kousky kovu, leskly se na slunci a třaskaly o zem pod ním. Ramba to bláznivě zbavilo paniky, protože měl najednou co uklízet. Vic pohlédl dolů a viděl, jak sbírá kousky šrotu a přemisťuje je zpět k patě hromady. Jeho šťastné pípání skoro znělo, jako by si pobrukoval.

„Tvoje existence je úplně zbytečná,“ řekla mu Sestra Ratched.

„Netuším, o čem to mluvíš,“ opáčil Rambo vesele, zatímco jeho senzory blikaly modře a zeleně. Vrátil na hromadu další kousek kovu a oslavně se zatočil dokola.

Vic se skoro u vrcholu zastavil, aby si odpočinul, otočil hlavu a zadíval se za Šrotoviště. Kam až oko dohlédlo, se táhly lesy. Chvíli trvalo, než mezi nimi objevil stromy, které ukrývaly jejich domov, nejvyšší jedli tyčící se nad všemi ostatními.

Vyklonil se, kam až se odvažoval, a nahlédl za hromadu. V dálce stoupal z komína velkého, těžkopádného stroje kouř. Byl přinejmenším dvanáct metrů vysoký a jeřáb na jeho hřbetě se hbitě pohyboval mezi kupami kovu a vraků, vyzvedával další a další šrot ze svého zásobníku a v nekonečném cyklu ho pouštěl na zem. Vic si v duchu poznamenal jeho polohu a uvažoval, jestli nedorazilo něco nového, co by stálo za záchranu.

Další Staří byli ještě dál.

Nic mu nehrozilo.

Znovu se zadíval nahoru na obvodovou desku. „Jdu si pro tebe,“ řekl jí.

Trvalo dalších deset minut, než se k desce dostal. Zastavil se, aby se ujistil, že je nohama pevně zapřený, a počkal, až se mu pročistí hlava. Dolů se nepodíval; výšky mu nevadily, ne doopravdy, ale bylo snadnější se soustředit na úkol, který měl před sebou. Vyhne se tak závrati.

Zaklonil se v postroji vzad a zatřásl pažemi a rukama. „Dobrá,“ zamumlal. „To zvládnu.“ Natáhl se po desce, uchopil ji opatrně za okraj a zaskřípal zuby. Zatáhl a doufal, že se od doby, co tu byl naposledy, něco stalo a vyprostí ji snadno.

Nevyprostil.

Hrábl do šrotu okolo a vytáhl kus, který vzdáleně připomínal topinkovač. Podíval se dovnitř, jestli by se z něj nedalo něco znovu použít. Interiér však byl příliš zrezivělý, než aby se dal opravit. Bylo to marné. Křikl varování a topinkovač pustil. Břinkl o zem hluboko pod ním.

„Minul jsi Ramba,“ zavolala Sestra Ratched. „Příště se víc snaž.“

Vic sebou překvapeně trhl, když se deska při dalším potáhnutí pohnula. Vykulil oči a zatáhl znovu. Trochu se posunula. Zabral silněji a dával si dobrý pozor, aby desku příliš nezmáčkl a nepoškodil ji. Zdála se být v pořádku. Táta bude mít radost. No, kdyby zjistil, jak se k ní Vic dostal, namíchl by se, ale co neví, to ho nebolí.

Vic hýbal deskou sem a tam, sem a tam jako rozviklaným zubem. Právě se ji chystal pustit a pokusit se odstranit další kusy okolo, když vyklouzla ven.

„Ano,“ řekl. „Ano.“ Zamával s ní dolů na ostatní. „Mám ji!“

„Moje radost nezná mezí,“ řekla Sestra Ratched. „Třikrát hurá.“ Na její obrazovce vybuchly konfety okolo slov BLAHOPŘEJI, JE TO HOLČIČKA.

„Vicu?“ řekl Rambo a zněl nervózně.

„Nemůžu tomu uvěřit,“ radoval se Vic. „Jsou to celé týdny.“

„Vicu,“ zopakoval Rambo silněji.

„Vypadá nepoškozeně,“ oznámil Vic a převracel ji v rukách. „Bude to…“

„Vicu!“

Podíval se dolů a snažil se zamaskovat podráždění. „Co?“

„Utíkej!“ zakřičel Rambo.

Ozvalo se troubení, hluboké a vzteklé. Rozléhalo se Šrotovištěm a hromady kovu se daly do pohybu, jak se jimi šířily vibrace.

Vic ten zvuk znal.

Vyklonil se tak daleko, jak jen mohl.

Valil se k nim Starý, jeho sirény ječely a jeřáb se houpal ze strany na stranu. Razil si cestu kupami šrotu, kov skřípal o kov a jiskry sršely. Nezpomalil. Nezastavil. „VETŘELEC,“ řval. „VETŘELEC. VETŘELEC. VETŘELEC.“

Vic cítil, jak se mu z tváře vytrácí krev, když zašeptal: „Ach ne.“

Jednou rukou zastrčil desku do batohu, druhou zmáčkl karabinu. Během vteřiny klesl o metr a půl a bolestivě sebou trhl, když se karabina zarazila o tlustý uzel na provaze. Zápasil s ní, ale odmítala se hnout.

„Navrhuji, abys slezl,“ zavolala Sestra Ratched. Sebrala ze země Ramba a od pásů jí odletovalo kamení, když se rozjela pryč a kličkovala mezi troskami, které okolo nich pršely k zemi. Rambo ječel a jeho červeně blikající senzory prozrazovaly jeho paniku.

„Pracuju na tom!“ křikl Vic za nimi a dál se snažil dostat karabinu přes uzel.

K ničemu to nebylo. Odmítala se hnout.

Sirény Starého znovu zaječely. Vic zachroptěl, když ho něco těžkého trefilo do ramene a roztočilo ho to. Do hromady šrotu nalétl tak prudce, že si vyrazil dech, zvuk kovu drceného pod masivními pneumatikami Starého se zatím blížil víc a víc.

Vicovi se podařilo opět zapřít nohama, rychle vzhlédl a zalitoval ztráty vaček. Bylo těžké je vyrobit, s tím teď ale nic nezmohl.

Starý se vynořil zpoza hromady. Jeho světla ostře blikala a jeřáb se zhoupl směrem k navršenému šrotu. Kov zaskřípal, jak lžíce narazila do šrotu nad ním a hromada se otřásla. Provazy trhly za jeho postroj. Vymrštil se vzhůru, poté opět prudce klesl, jak se věž začala naklánět doprava. Před ním se dal do pohybu obrovský kovový plát, na kterém stálo NEJLEPŠÍ RYCHLÉ OBČERSTVENÍ.

Bezmyšlenkovitě se po něm natáhl.

Jeřáb se roztočil, aby získal na síle.

Těsně před zásahem vytrhl Vic s drsným zabručením kovový plát z hromady. Lžíce zasáhla prudce cíl, kolem začaly padat trosky a hromada se nebezpečně naklonila doleva. Vic cítil, jak se okolo něj omotává uvolněné lano. Přetočil se ve vzduchu, plát vsunul pod sebe a natáhl se na něj. Zasypaly ho žhavé jiskry a donutily ho schovat obličej do předloktí. Zdálo se mu, že vykřikl, přes vzteklý řev Starého a lomoz padající věže však nic neslyšel.

Dva metry nad zemí zavadil kovový plát o odhalenou armovací tyč a Vic vylétl do vzduchu. Drsně přistál na zemi, paže a nohy si přitáhl k tělu a překulil se. Krátce pocítil vděk k Rambovi za jeho neurotické nutkání neustále udržovat okolí čisté. Ležet kolem nepořádek, Vic by se při pádu určitě na něco nabodl.

Přistál na zádech a zamrkal nahoru na nebe. Musel sebou hnout. Necítil žádnou silnou bolest, proto se zvedl na nohy, a to právě včas, aby viděl, jak se hromada definitivně hroutí k zemi. Dal se na útěk a hruď se mu prudce zvedala, zatímco Starý za ním zuřivě troubil.

Staří nemohli – nebo nechtěli – opustit perimetr Šrotoviště, což všichni věděli, proto na něj Sestra Ratched a Rambo čekali na jeho okraji. Rambo seděl nahoře na ní a zběsile mával malými pažemi. Na obrazovce Sestry Ratched se skvěla řada vykřičníků.

„Vidíte?“ řekl jim, když nechali Starého za sebou. „Nic to nebylo.“

„Ano,“ souhlasila Sestra Ratched. „Vůbec nic. Vyjádřila bych ti uznání, jenomže pitomost na mě dojem nedělá. Kdyby ano, flirtovala bych s tebou.“

O flirtování se dozvěděl z tátových filmů. Lidi se culili, při setkání se červenali a dělali různé věci, které by normálně nedělali, a to všechno ve jménu lásky. Nikdy dřív neměl nikoho, s kým by mohl flirtovat. Připadalo mu to zbytečně komplikované. „Nevěděl jsem, že něco takového umíš.“

„Umím spoustu věcí,“ odvětila Sestra Ratched a vykřičníky zmizely, nahrazeny smajlíkem s velkými kukadly a dlouhými řasami. „Hej, fešáku. Co takhle strčit prst do mojí zdířky.“ Obrazovka zčernala. „To bylo flirtování. Je v tom rozdíl.“

Vic se zašklebil, zatímco Rambo kroužil okolo něj a mával pažemi. „To ve filmech nedělají.“

„Aspoň ne v těch, které jsi viděl. Zabralo to? Jsi vzrušený?“ Malinké čočky nad její obrazovkou ožily a modré světlo ho naskenovalo odshora dolů. „Nezdáš se vzrušený. Tvůj penis nevykazuje žádný zvýšený přítok krve, který rekreační sexuální aktivitu doprovází.“

„Já penis nemám,“ přiznal Rambo teskně. Hluboko v jeho nitru se přesunula ozubená kolečka a v jeho základně se otevřel malý otvor. Se zabručením z něj vysunul trubičku, ze které něco kapalo, patrně olej. „A teď už jo. Hurá penisům!“

„Mohl bys to schovat?“ požádal ho Vic. „Musíme domů.“ Zadíval se na nebe, které vypadalo zhmožděně. Slunce se klonilo k západu. „Brzo se setmí.“

„A ty se tmy bojíš,“ zkonstatoval Rambo, trubička zmizela a otvor se uzavřel.

„Já se nebojím…“

„Strach je zbytečný,“ řekla Sestra Ratched a zařadila se za Vica, který je vedl lesem. „Já se nebojím ničeho.“ Odmlčela se. „Teda až na ptáky, kteří se snaží ve mně zahnízdit a naklást mi vejce do převodů. Zlí ptáci. Všechny je zabiji.“

Vic vytáhl z batohu desku. Pořád byla v jednom kuse. Přejel prsty po hrbolcích a hřebíncích tištěných spojů a zašeptal: „Stálo to za to.“

Kapitola 2

Když konečně dorazili domů, nebe fialově krvácelo a vyšly první hvězdy. Slunce klesalo nízko k obzoru a měsíc vycházel jako bledý duch. Rambo uháněl po vyšlapané stezce před nimi a už volal Vicova otce. Měl s tím počítat, neboť Rambo se vždy toužil podělit o chvíle, kdy málem zahynuli strašlivou smrtí, a taky o to, jaké štěstí měli, že si zachránili holé životy.

„Ne,“ zavolal za ním Vic a v duchu si spílal za to, že se nechal rozptýlit. „Neříkej mu o…“

Jenže Rambo ho ignoroval a až příliš hlasitě oznamoval, že se nebál, ale i kdyby jo, nebylo by na tom nic špatného. V přízemním domku se pořád svítilo, což znamenalo, že tam táta pořád je a vrtá se ve svém gramofonu. Rambo projel otevřenými dveřmi a zmizel uvnitř.

Vic se zadíval na výtah u největšího stromu. Napadlo ho, že by se mohl prostě schovat ve své vlastní laboratoři tam nahoře, věděl ale, že otce by nepotěšilo, kdyby se alespoň nepokusil mu všechno vysvětlit.

„Ne,“ přikázala Sestra Ratched, zajela k němu a začala ho pošťuchovat směrem k přízemnímu domku. „Musíš mu povědět pravdu. Chci být u toho, až dostaneš vynadáno. Přináší mi to něco dost blízkého radosti, když vidím, jak koukáš na podlahu a hloupě se vymlouváš.“

„Máš být na mojí straně.“

„Já vím,“ řekla. „Jsem zrádkyně. Cítím se kvůli tomu hrozně. Nemůžu se dočkat.“ Zastavila se. Na její obrazovce zablikal otazník. „Slyšíš to?“

Ohlédl se po ní. „Co?“

„Já nevím. Zní to komplexně. Vychází to z přízemního domku. Musím provést diagnózu.“ Projela kolem a válcovala pásy trávu a listí, až to křupalo. Díval se, jak mizí dveřmi uvnitř.

Následoval ji s hlavou na stranu. Napínal uši, aby zaslechl to, co ona. Napřed nic neslyšel. A pak…

Vykulil oči. „Není možná.“

Rozběhl se k domku.

Uvnitř se svit elektrického osvětlení odrážel od sklenic s nepoužitými náhradními díly a nezasetými semeny. S každým krokem, který Vic udělal, podlaha pod jeho vahou vrzala. Proplétal se mezi regály a hromadami knih a elektroniky. Pračka, rozbitá a neopravitelná. Něco, čemu otec říkal lednice, i když v ní nikdy žádný led nebyl. Táta nic nevyhazoval, poněvadž tvrdil, že se všechno dá ještě nějak použít, i když není hned jasné jak. Vic byl stejného názoru, proto ho nesmírně frustrovalo, že se otci nelíbí, když se vydává na lov na Šrotoviště. Přízemní domek byl plný věcí, které otec na Šrotovišti zachránil, i když tam už nějaký čas nebyl. Proč to bylo jiné, když stejnou věc dělal Vic?

Nyní to ale všechno ignoroval, protože se přes něj přelévaly zvuky, vřelé a sladké.

Hudba.

Byla to hudba.

Ne jako z hudebních skříněk u protější stěny. Ty byly monofonní, a třebaže byly kouzelné, s tímhle se nemohly srovnávat.

Hlas, jaký ještě nikdy neslyšel, měkký a sladký, vyšší. Vicovi chvíli trvalo, než pochopil proč. Patřil ženě. Přes jemné tóny piana zpívala žena o prokletém měsíci na nebi, který v ní vyvolával touhu po někom, koho by mohla milovat. Uchváceně se vydal po zvuku.

Vic našel Giovanniho Lawsona, jak sedí ve starém křesle, oči má zavřené a hladí Ramba, který mu spočíval na klíně. Vysavač šťastně mručel a jeho senzory pomalu blikaly. Sestra Ratched stála hned vedle a po obrazovce jí běžela čára, která jako křivka srdeční aktivity poskakovala do taktu písně.

Na dřevěném ponku stál otevřený gramofon, na němž se otáčela a poskakovala deska. Hlas byl trochu zkreslený, ale stále zřetelný.

„Funguje,“ zašeptal Vic užasle. „Opravil jsi ho.“

Táta neotevřel oči. Tiše si pobrukoval, pak řekl: „Opravil. To je Beryl Davisová. Má krásný hlas, nemyslíš?“

Vic přistoupil k ponku. Slyšel, jak se deska pod jehlou točí. Sehnul se, aby si přístroj prohlédl. Vypadal pořád stejně. Neviděl na něm nic nového. Toužil ho rozebrat a zjistit, jak šlape a jak vytváří zvuk, který slyší. „Jak jsi ho opravil?“

„S trochou lásky,“ řekl táta. „A trochou času.“

„Tati.“

Zasmál se. „Klika. Nebyla správně nasazená.“

Vic překvapeně zamrkal a narovnal se. „To je všechno?“

„To je všechno. Prosté, že? Šli jsme na to příliš zeširoka, příliš složitě. Někdy můžou ty nejmenší věci všechno změnit, když to nejmíň čekáš.“

Otočil se a zjistil, že ho otec sleduje. Kůži na obličeji měl zvrásněnou a měkkou, jasné oči laskavé. Vlasy mu visely v bílých vlnách okolo uší a plnovous mu padal až na hrudník. Když byl Vic mladší, zeptal se, proč se otci vůbec nepodobá. Táta byl mohutný chlap, hrudník měl statný a silný, břicho vyklenuté ven, prsty tupé. Vic postrádal otcova ducha. V dětství byl vyžle a rostl do výšky místo do stran. V průběhu let sice dospěl, pořád se ovšem cítil nepatřičně, pohyboval se trhaně. Otcova kůže byla světlá, ta jeho snědá, jako by se narodil na slunci a nikdy jeho paprsky neopustil. Otcovy oči byly modré, Vicovy hnědé a v určitém světle vypadaly dokonce černé. Nebyli stejní. Nikdy nebyli.

Přesto byl tento muž jeho otec. Vychoval ho.

Tento muž, který vůbec nebyl mužem.

Táta se zašklebil a odvrátil se, aby si promnul hrudník.

Vic si povzdychl a iracionálně ho dráždilo, že se před ním táta snažil to gesto utajit. Třebaže se mu na jazyk hrnulo napomenutí, spolkl ho. „Říkal jsem ti, ať mi dovolíš, ať se na to podívám.“

„Jsem v pořádku.“

„Nejsi v pořádku,“ plísnila ho Sestra Ratched. „Buďto nech Vica, ať se podívá, nebo na tebe vytáhnu vrtačku.“ Na zdůraznění svých slov vrtačku hlasitě spustila. Přes její obrazovku běžela slova NEBUDE TO BOLET. „Možná bychom měli vrták použít tak jako tak. Už dlouho jsem si nezavrtala.“

Když píseň skončila a rozezněla se další, postavil táta Ramba na zem. Vic vnímal hudbu až v kostech a divil se, jak mohl žít tak dlouho bez ní. Uběhlo sotva několik minut, už si ale neuměl představit život bez hudby. Desky byly mimořádným nálezem. Bude se muset podívat, jestli nenajde další.

„Mně je fajn takovému, jaký jsem,“ řekl Rambo nervózně. „Do mě nikdo vrtat nemusí.“

„Uzlíček nervů,“ řekl táta láskyplně a dloubl do Ramba nohou. „A pořád nevíme proč?“

Vic zamířil k ponku a zadíval se na otcovo nářadí pověšené na desce. Vybral si pájku, protože navzdory všemu doufal, že o nic složitějšího nepůjde. „Ne. Asi něco s dráty? Chyba v softwaru? Něco. Já nevím.“

„Mně je fajn takovému, jaký jsem,“ zabručel Rambo znovu.

„Není,“ řekla Sestra Ratched. „Jestli chceš, můžu provést celkovou diagnostiku a zjistit, kde je chyba. Máš pojištění?“

„Ne,“ řekl Rambo mrzutě. „Nemám nic.“

„Jsi v pohodě takový, jaký jsi,“ ujistil ho Vic a střelil zamračeným pohledem po Sestře Ratched, která ho zcela ignorovala. „Není s tebou nic v nepořádku. Jsi prostě… jedinečný. Stejně jako my ostatní.“

„Tomu se říká bílá lež,“ prohlásila Sestra Ratched a její obrazovku zaplnily digitální balónky. „Bílé lži se často říkají proto, aby se někdo cítil líp. Budu Victorovi asistovat. Tady je moje bílá lež: jsi báječná mašinka a všichni tě milují.“

„Nech ho být,“ pokáral ji Vic, když si klekal otci k nohám.

„Cítíš se líp?“ zeptala se Sestra Ratched.

„Ano,“ řekl Rambo ihned. „Pověz mi další bílé lži.“

„Jsi důležitý. Máš účel. Trubička, kterou jsi nám předtím ukázal, je ta největší, jakou jsem kdy viděla.“

„Jaj!“ zvolal Rambo a zvedl paže. „Mám velké nádobíčko!“

Táta zvedl jedno obočí. „Mám se ptát?“

Než stačil Vic odpovědět, Sestra Ratched řekla: „Victorův penis zůstal ochablý i potom, co jsem aktivovala svůj flirtovací protokol. A jelikož já vím, co dělám, problém je na jeho straně.“

„Lituju, že jsem vás dva opravil,“ zabrblal Vic a pokynul otci, ať si zvedne košili.

„To byla bílá lež,“ pravila Sestra Ratched. „Tvé zorničky jsou rozšířené a zrychlil se ti tep. Máš nás rád. Děkuji.“ Na její obrazovce naskočily zvednuté palce a slova DOBRÁ PRÁCE! pod nimi.

Táta si zvedl košili. Kůži měl napjatou a hladkou, bez pupku a bradavek. Na pravé straně hrudníku, pod klíční kostí, měl malou kovovou destičku s drsným povrchem. Vicovi řekl, že dříve na ní bývala písmena a čísla symbolizující jeho původní označení. Seškrábal je, protože odmítal, aby ho poté, co dostal jméno, definovala. Byl víc, než tvrdila. Vic byl velmi dlouho rozrušený z toho, že nemá na hrudníku stejnou kovovou destičku jako otec.

Táta si dvakrát poklepal prostředníkem na hrudní kost. V jeho nitru to píplo a následně tlumeně zasyčelo. Část jeho hrudního koše se propadla lehce dovnitř a odsunula se doprava.

Uvnitř, v otcově hrudi, se ukrývalo srdce. Nebylo jako to Vicovo; to bylo svalem a umožňovalo krvi a kyslíku kolovat jeho tělem.

Srdce v Giovanniho hrudi bylo z kovu a ze dřeva a nemělo tvar lidského orgánu, nýbrž symbolu srdce o velikosti Vicovy pěsti. Hrudní dutina okolo něj slabě zeleně zářila, samé dráty a obvody. Srdce bylo tátovým vlastním výtvorem. Nahradil jím zdroj energie, který byl skoro nenávratně vyčerpán, když ho vyměnil za mechanické srdce. Srdeční slupka byla zčásti ze vzácného dřeva bocote. Dřevo obvykle nebylo vodivé, tátovi se však podařilo najít způsob, jak jím nechat elektřinu probíhat, i když to vyžadovalo víc než patnáct tisíc voltů. K zajištění vodivosti obsahovala srdeční slupka kromě bocote i kousky postříbřené mědi a mosazi. Kov se v tlumeném svitu třpytil. Z horní části srdce trčely dráty, napojené na ty součástky v hrudníku, které živily biočip v jeho hlavě. V odhaleném interiéru srdce se pomalu otáčela hrstka ozubených koleček. Nad nimi byl umístěn bílý proužek, dva centimetry široký a tři centimetry dlouhý.

Vic jemně poklepal na převody. Otec sebou cukl. „Promiň. Máš studené ruce.“

Ozubená kola se prozatím zdála v pořádku. Jedno z nich – to s obroušenými zoubky – bude třeba brzy vyměnit, Vic už ale našel potřebné součástky a uložil je do jedné ze sklenic. Naklonil se blíž a trochu do srdce dloubl, aby nakoukl pod něj. „Tady,“ řekl a nesmírně se mu ulevilo. „Na solenoidu se uvolnil drát. Můžu to opravit.“

„Zvládnu to sám,“ řekl táta.

Vic spolkl odseknutí a zvolil něco jemnějšího. „Pak jsi to měl udělat. Postarám se o to, abych si byl jistý, že je to opravdu hotové. Sestro Ratched.“

Zastavila se vedle něj, vzala si od něj kabel od pájky a zasunula ho do sebe. Řekla: „Ach. Ano. To je ono.“

„Hnus,“ zabrblal Rambo. Dloubl Vica z boku do kolene. „Umře?“

„Ne,“ řekl Vic, předklonil se a lokty se opřel o tátovy nohy. „Neumře.“

„Protože budeme žít věčně?“

„Nemožné,“ odvětila Sestra Ratched. „Nic nežije věčně. Nakonec se naše energetické zdroje vyčerpají a my zahyneme, protože nenajdeme náhradu.“

„Vic nám ji ale určitě najde,“ namítl Rambo.

„Victor je člověk,“ řekla Sestra Ratched. „Zemře dlouho před námi. Je měkký a houbovitý. Možná ho zabije rakovina, buďto konečníku, nebo kostí. Nebo ho svým kousnutím nakazí krysa. Anebo ho rozmáčkne Starý, jako se to málem stalo dneska.“ Na obrazovce se jí rozblikalo slovo HOPLA!

„Aha,“ řekl táta. „Tak tohle křičel Rambo, než uslyšel hudbu?“

Vic si povzdychl a předklonil se, hrot pájky rudě žhnul. „Nic to nebylo.“

„To byla bílá lež,“ prohlásil Rambo a znělo to, jako by na sebe byl pyšný.

Victor zasténal a přitiskl pájku k drátu napojenému na solenoid. Táta zabručel, ale jinak se ani nepohnul. „Nic mi nehrozilo. Věděl jsem, co dělám.“

„Tvůj výraz, když se ta hromada kovu sesunula, říkal něco jiného,“ opáčila Sestra Ratched. „Chceš vidět, jak jsi vypadal? Ukážu ti to.“

Vic odtáhl pájku od solenoidu a otočil se. Na její obrazovce se objevila osmibitová verze Vica na věži z kovu. U úst se mu objevila bublina, kterou vyplnila slova ACH NE, JSEM PITOMEC A UMŘU. Postavička se zřítila na zem, kolem se rozstříkla krev a její oči nahradila velká X.

„Bum, bum,“ řekla Sestra Ratched, když obrazovka potemněla. „Přesně tak se to stalo. Prosím, nešetřete potleskem. Potřebuji uznání.“

„Ty jsi spadl?“ zeptal se táta a přimhouřil oči.

Vic se vrátil k pájení. „Jenom kousek.“

Do otcova hlasu se vloudil zvláštní tón. „Zranil ses? Škrábance, řezné rány? Krvácel jsi?“

„Proč?“ zeptal se Victor. „Potřebuješ víc?“ Srdce – třebaže představovalo zázrak inženýrství a nepodobalo se ničemu, co kdy bylo vytvořeno – občas potřebovalo víc než jen kov a dráty, aby fungovalo: kapku krve, přitisknutou na bílý pásek nad převody. Nebylo to zapotřebí často – nanejvýš jednou ročně, Sestra Ratched jim ovšem nikdy neopomněla připomenout, že podle legend se krví živil tvor známý jako upír. Naposledy jí bylo potřeba před čtyřmi měsíci, když se táta začal chovat víc roboticky, víc jako stroj.

Táta řekl: „Victore.“

„Ani škrábanec,“ ujistil ho Vic.

Táta kývl, očividně se mu ulevilo. „Dobře. A Staří?“

Vic pokrčil rameny. „Víš, jak to je. Jakmile opustím Šrotoviště, zapomenou, že vůbec existuju. Sejde z očí, sejde z mysli.“

Táta si povzdychl. „Přál bych si, abys tam nechodil. Říkal jsem ti…“

„Na to jsi měl myslet, než jsi tohle místo postavil tak blízko. Můžeš za to ty. Já jsem v tom nevinně.“

„Rošťáku,“ řekl táta. „Našel jsi něco zajímavého?“

„Vícevrstvou obvodovou desku. Vypadá to, že je skoro v pořádku.“

Táta tiše hvízdl. „Tak to je vzácnost.“ Zašklebil se, když se drát opět napojil na jeho solenoid. Vic si dával dobrý pozor, srdce bylo blízko a bylo křehké. Ujistil se, že drát dostatečně vychladl a nespálí dřevo, než srdce jemně vrátil zpátky tam, kam patřilo.

„Vidíš?“ řekl Vic. „Nic to nebylo. Měl jsi mi dovolit, abych se o to postaral, už dávno.“

„Beru na vědomí,“ řekl táta. Opět si klepl na hrudní kost a otvor se uzavřel. Spoje se zacelily. Vic se zvedl na nohy, zatímco si otec stáhl dolů košili. „Potřebuji ale, abys byl opatrný. Nesmíš podstupovat rizika, která by tě mohla ohrozit.“

Vic si povzdychl a vydal se zpět k ponku. Beryl Davisová zpívala praskajícím hlasem o tom, jaký byla blázen. „Umím se o sebe postarat.“ Tento rozhovor vedli zas a znovu. Pochyboval, že je to naposledy. Držel pájku v ruce a čekal, až zchladne.

„Umíš,“ souhlasil táta tiše. „To ale neznamená, že jsi nerozbitný. Kdyby tě Staří dopadli…“

„Nedopadnou. Jsem rychlejší než oni. A chytřejší. Jsou to jenom mašiny.“

„To já taky.“

Vic sebou trhl. Tak to nemyslel. Někdy plácal věci, aniž by si je promyslel, ačkoli se snažil se toho špatného návyku zbavit. „Víš, jak to myslím. Oni nejsou… Mají svůj program. Řídí se jím a nesmí opustit Šrotoviště.“

„Pořád jsou nebezpeční, Victore. A čím dřív si to uvědomíš, tím líp pro tebe.“

Vic zaskřípal zuby a uklidnil se tak, že se nadechl nosem a vydechl ústy. „Já si to uvědomuju. Jenže kdybych nechodil na Šrotoviště, nenašel bych Sestru Ratched ani Ramba. Neměli bychom půlku toho, co teď máme. Už dávno by nám došly věci, ve kterých bychom se mohli vrtat.“ Kývl na točící se desku. „A neslyšeli bychom tohle.“

Táta neodpověděl.

Vic svěsil ramena a snažil se najít slova, kterými by to vysvětlil, aniž by zněl jako trucovité děcko. „Víš, že mám pravdu. Zůstávám v lese. Za jeho hranice nechodím a nikdy jsem kvůli tomu nenaléhal. Vím, že máš své důvody a že mimo les není bezpečno. Poslouchám tě. Opravdu. Proto bys měl ty poslouchat mě, když ti říkám, že nepotřebuju… nechci víc, než mám.“ Čekal, že ho Sestra Ratched nařkne ze lži. Jenže on nelhal, ne úplně, pohyboval se spíše v šedé oblasti, na okraji pravdy, i když nezbytně nechtěl.

Sestra Ratched neřekla ani slovo.

Otec však ano. „Aspoň zatím ne.“

Otočil se. Otec mu najednou připadal velice starý. Měl pocit, jako by mu něco unikalo. „Cože?“

Táta se napjatě usmál. „Nečekám, že bys tu chtěl zůstat navěky. Bylo by to ode mě sobecké. Tvrdíš, že jsi šťastný. Věřím ti. Jenže štěstí není něco, co by se dalo zachovat navěky, ne bez něčeho, co by živilo jeho plamen.“ Ve chvílích, kdy táta hovořil takto, o věcech tam venku, uvažoval Vic o lidech, kteří ho jako malého opustili. Jací byli. Jak vypadali. Smáli se? Milovali hudbu a dokázali se celé hodiny v něčem vrtat? Byli chytří? Laskaví? Co je přimělo důvěřovat Giovannimu, cizinci uprostřed lesa, a kdo po nich šel? Logika – chladná, brutální logika stroje – mu říkala, že jsou mrtví. Kdyby mohli, už by se vrátili. Neudělali to.

Znal les. Znal své přátele, svůj domov. Giovanniho, svého otce, muže, kterému chtěl dokázat, že něco potřebovat a něco chtít jsou dvě rozdílné věci. Ačkoli se někdy opíral do imaginárních plotů, které kolem něj táta vystavěl, jejich existence mu zároveň přinášela jistou míru útěchy. Příběhy, které mu táta vyprávěl – příběhy o městech z kovu a skla a o lidech v nich. Přečetl všechny knihy, které sem táta nanosil – víc než jednou – staré příběhy o králích a královnách a hradech, o dobrodružstvích na otevřeném moři ve velkých lodích s vlajkami vlajícími ve slaném větru, o lidech, kteří letěli ke hvězdám a ztratili se v nekonečných hlubinách vesmíru. Byli to duchové, on však neměl pocit, že by ho strašili. Za hranicemi lesa leželo neznámo, a třebaže tu a tam cítil zvědavost, byl silnější. Měl domov, smysl života, vlastní laboratoř a přátele, kteří ho milovali pro to, čím byl, a ne pro to, čím nebyl. Osamělost nebyla koncept, kterému by rozuměl, ne doopravdy, ne tak, jak ji cítil jeho otec, když do lesa poprvé přišel. On, stejně jako táta, byl vynálezce. Pokud by potřeboval někoho – něco – nového, s kým by mohl mluvit, prostě si ho vyrobí. Prostředky na to měl. Udělal to tak se Sestrou Ratched, a pak s Rambem. Kdyby to bylo nutné, mohl to udělat znovu. Některé staré knihy vyprávěly o lidech, kteří toužili po něčem víc a vydávali se to najít, to a sami sebe. Vicovi to vždycky připadalo směšné. Nikdy se nechtěl vzdálit od domova.

Řekl: „Věříš mi?“

„Ano.“

„Tak věř, že vím, co je pro mě správné.“ Přesunul se tak, že stál nad otcem. Natáhl se dolů a stiskl tátovi rameno.

Táta položil svoji ruku na Vicovu. „Jsi hodný kluk. Možná trochu pošetilý, ale hodný.“

„Naučil jsem se to od tebe,“ řekl Vic.

„Já jsem taky hodný,“ ozval se Rambo.

„Nesnesitelně,“ prohlásila Sestra Ratched. „I když se zdá, že trpíš silnou úzkostnou poruchou. Ale to nevadí. Všichni jsme jedineční. Victor je asexuál. Giovanni je starý. A já mám sociopatické sklony, které se projevují v nebezpečných situacích.“

„Hurá!“ zaječel Rambo. „Všichni máme něco!“

Giovanni se usmál a potřásl hlavou. „Jakou zvláštní existenci to vedeme. Nevyměnil bych ji za nic na světě.“

Roboti zůstali s tátou a poslouchali Beryl Davisovou zpívající o lásce a ztrátě. Vic je nechal v přízemním domku a s pohledem upřeným na obvodovou desku zamířil k výtahu. Obrátil ji v rukách. Ve spodním levém rohu byla vlasová prasklina, ta se ale dala snadno spravit.

Vešel do dřevěného výtahu. Stiskl tlačítko na jedné ze vzpěr a vrata se za ním zavřela. Nad hlavou se mu rozsvítily sodíkové výbojky a výtah začal stoupat vzhůru do poloviny výšky stromu. Vrata se opět otevřela a Vic vystoupil.

Přízemní domek byl jenom začátek.

Jeho otec ve své nekonečné moudrosti postavil v koruně stromu dům, i když mnohem sofistikovanější a komplexnější než jakýkoli jiný, o kterém kdy Vic četl; dokonce ještě lepší než v knihách jako Švýcarský Robinson. Šest masivních stromů, které rostly víceméně v kruhu, spojovaly dřevěné provazové můstky. Nalevo od Vica se nacházela otcova laboratoř, největší z budov, postavená okolo krále lesa. V té na druhém stromě se nacházely tátovy pokoje, nacpané dalšími součástkami, nářadím a knihami. Nejvyšší budovou na třetím stromě byla provizorní kuchyň, ačkoli Vic byl jediný, kdo ji používal. Kdysi to bývala zimní zahrada, teď ale byla zařízená funkčním elektrickým sporákem a starým stolem a židlí s řezbami ptáků, květin a listí. V jednom koutě stál velký kovový mrazák, do kterého Vic ukládal ulovené maso, aby se nezkazilo. Ke kuchyni přiléhala koupelna, sprcha s dešťovou vodou, která se nikdy dostatečně neohřála, a toaleta, o kterou se až moc zajímala Sestra Ratched, hlavně když se dotazovala na pravidelnost Vicovy stolice. Snažil se jí vysvětlit, že některé věci by měly zůstat soukromé. „To říkáš ty,“ odmítla ho. „Ale pak za mnou přijdeš a z kanálků ti poteče slaná voda, protože jsi ve stolici našel krev, a co pak?“

Nevěděl, jak na to odpovědět.

Na pátém stromě měl svoji laboratoř Vic. Byla menší než ta otcova, ale o nic méně skvělá. Na posledním stromě, napravo od výtahu, byl Vicův pokoj. Jednou z jeho nejranějších vzpomínek bylo, jak jej otec stavěl, zatímco Vic přihlížel a podával mu nářadí, o které požádal. Vzpomínal si, jak vzrušený byl první noc, kdy tam spal sám, ačkoli nemohl najít správná slova, kterými by své pocity vyjádřil. Plánoval zůstat vzhůru co nejdéle, hlavně proto, že ho táta nebude moct poslat na kutě. Vydržel to celých pět minut, pak se vplížil zpátky do tátova pokoje a vlezl si k němu do postele. Později, mnohem později, když už byl starší a možná i trochu moudřejší, se otce zeptal, proč má postel, když nepotřebuje spát jako Vic. Táta mu řekl, že se díky ní cítí víc lidsky.

Vic potřásl hlavou a přešel přes most ke svému pokoji. Myšlenky mu chaoticky vířily, byl to však chaos, který měl svůj řád. Strčil do dveří, vešel dovnitř a zavřel za sebou.

Přistoupil k jedinému oknu v pokoji a zadíval se dolů na přízemní domek. Táta do střechy zabudoval okna, která obklopil solárními panely dodávajícími energii. Přízemní domek byl jediný se střešními okny a Vic pod sebou viděl tátu v křesle a Sestru Ratched dloubající jedním ze svých chapadel do Ramba. Nechal je být a odstoupil od okna.

Středem pokoje vedl kmen stromu s uzlovitými výstupky, které dříve bývaly větvemi. V pravém koutě za kmenem stála dřevěná postel s hrbolatou, proleželou matrací. Na stěnách viselo nefunkční nářadí; Vic se nedokázal přimět ho vyhodit. Naučil se to od otce, oběma jim vadila představa, že by se měli něčeho jen tak zbavit. Co se rozbilo, dalo se jednou opravit, pokud by to bylo nutné a pokud by měli náhradní díly.

Přetáhl si triko přes hlavu. Zamračil se, když v něm našel dírku. Bude muset Sestru Ratched požádat, aby mu ho zase vyspravila. Látka řídla, na hadry se ale ještě nehodilo. Poskládal ho a odložil na skříňku u postele.

Znovu obrátil v ruce obvodovou desku, klesl na kolena, a pak na břicho, aby se mohl podívat pod postel. V tmavém a zaprášeném koutě stála kovová skříňka, dokonalá kostka. Vic ji s bručením vytáhl, znovu se posadil a zadíval se směrem k oknu, z přízemního domku totiž pořád slyšel hudbu.

Nebylo to tak, že by nechtěl, aby věděli, co ukrývá uvnitř, chtěl prostě počkat. Ještě nebyl připravený. Když teď ale získal obvodovou desku, možná bude ta věc konečně fungovat.

Na numerické klávesnici nahoře na skříňce namačkal tlačítka, po každém stisku naskočilo na displeji číslo. Skříňka třikrát zapípala. Zámek cvakl. Víko se otevřelo.

Uvnitř, na kusu staré látky, kterou našel v otcově sbírce, leželo mechanické srdce.

Tátovu se moc nepodobalo. To bylo nejlepším kouskem mistra řemeslníka. Mělo dokonalý design, jenže dokonce i stroje se po letech používání opotřebují. Tátovo srdce bylo staré. Nevydrží věčně. Jednou toho na něj bude příliš a selže.

Toto nové srdce – hrubé a začátečnické a nepopsatelně lidské – představovalo záložní plán. Pro strýčka příhodu. Začal na něm pracovat v patnácti. Neměl zdání, co vlastně dělá.

Při jeho konstrukci dělal chyby. Dřevo, které zpočátku použil – dub – praskalo a lámalo se. Teprve když mu na Šrotovišti padl do rukou kus dřeva bubinga, našel dokonalý vodič. Dřevo bylo vykládané poniklovanou mědí. Nikl nebyl tak dobrý jako stříbro, ale v případě nutnosti se dal použít, nanejvýš se později vymění.

Tvar srdce přesně neodpovídal. Špička dole se odštípla a Vicovi tak nezbylo než ji obrousit. Na ozubených kolečkách však nebyla ani stopa po rzi. Pootočil tím největším uprostřed a žasl nad tím, jak zároveň roztočilo pět menších. Jejich synchronie byla tak důmyslná. Cvakání zoubků mu znělo líp než jakákoli hudba z gramofonu. Hudba ozubených kol představovala život.

Opatrně uložil desku vedle srdce a zavřel víko. Displej pípnul a skříňka se zamkla. Opět ji zastrčil do nejhlubšího kouta pod postelí. Tam ji neobjeví ani Rambo, jelikož se bojí tmy. Nikdo si jí tam nevšimne, dokud nepřijde čas, aby ji Vic předvedl otci.

Už brzy.

Při vstávání mu zapraskalo v kolenech. Poškrábal se na nahém břiše. Než půjde spát, potřeboval se najíst. A taky osprchovat. Cestou přes provazový most si vzpomněl na Staré a na nový šrot, který přivezli na Šrotoviště. Zítra nebo pozítří. Podívá se, jestli v něm nenajde něco užitečného. Kdo ví, řekl si, zatímco se mu provazový most houpal pod nohama.

Kapitola 3

Nakonec uběhl týden, než se Victor na Šrotoviště vrátil. Kdyby nevěděl, že tomu tak není, myslel by si, že mu táta naložil tolik práce, aby mu zabránil opět se tam vydat. Pořád tu bylo něco, co potřebovalo opravit nebo doladit. Bylo nutné zkontrolovat solární panely. Vyprázdnit kontejnery na odpad. Vyčistit potrubí. Vyplít zahradu za přízemním domkem asklidit ovoce azeleninu, než začnou hnít.

Všechno to udělal anestěžoval si. Rána začínala být chladná, listí na stromech měnilo barvu na zlatou arudou ajeho okraje byly ojíněné mrazem. Dny se krátily, slunce sláblo. Vic si říkal, že tento rok dorazí sníh brzy.

„Nenávidím sníh,“ brblal Rambo, když do sebe nasál hromádku plevele, který Vic hodil jeho směrem. „Leze mi do útrob ajsem pak celý studený.“

„Ty necítíš chlad,“ upozornila Sestra Ratched. „Necítíš vůbec nic.“ Na její obrazovce se objevil smutný obličej, po kterém stékala digitální slza. „Musí tě to deptat.“

„Má city,“ namítl Vic ve snaze zabránit dalšímu mentálnímu zhroucení, které by dozajista následovalo. „Udělal jsem ho takového. Stejně jako tebe.“

Rambo samolibě zašvitořil, smetl další plevel anasál ho do sebe. „Ha. Vidíš? Já to věděl.“ Pípnul. „Ouha. Jsem plný. Potřebuji vyprázdnit.“

Sestra Ratched ho zvedla ze země avytáhla jeho zásobník, který byl až po okraj naplněný plevelem. Vyklopila ho do sudu na spálení hned vedle záhonů, zasunula zásobník zpátky do Ramba apostavila ho na zem. „Říká to jenom proto, aby ses cítil líp. Ale pokud má pravdu, vyvolává to otázku.“

„Jakou otázku?“ zajímal se Rambo.

„Proč tě udělal tak neurotickým?“

„Já nejsem neurotický!“

Sestra Ratched sebrala ze sudu kus plevele ahodila ho na zem. Rambo ho zběsilou rychlostí sebral. „Neurotický,“ prohlásila rázně. „Mám na to injekci. Mám ti ji aplikovat? Jehla je ale docela velká, takže se dostane do míst, kde to nebude zrovna příjemné.“

„Žádné injekce,“ odmítl Vic, aniž by vzhlédl.

Sestra Ratched vydala nezdvořilý zvuk, skoro jako by si odfrkla. „Už dlouho jsem žádnou injekci neaplikovala. Victore, blíží se ti termín očkování. Postaráme se oto hned?“

„Jsem vpohodě.“

„Budeš vpohodě, ikdyž dostaneš kurděje? Mám vzásobě kyselinu askorbovou.“

„Nedostanu kurděje.“

„Neviklají se ti zuby?“

„Ne.“

„Nemáš hnědou kůži.“

„To vždycky.“

„Nelezou ti oči zdůlků?“

Nezdálo se mu. Přesto rychle zamrkal, aby se otom ujistil. „Ne.“

Sestra Ratched zahučela apípla. Pak: „Vypadá to, že nemáš jenom kurděje, nýbrž ihalucinace. Oči ti lezou zdůlků pořád. Připrav se na injek… Ach, koukněte. Veverka. Má vzteklinu. Pojď sem, veverko. Vyléčím tě. Spouštím protokol Empatie. No tak, no tak, veverko. Nemáš se čeho bát. Bude to bolet jenom třicet sedm celých šest minut. Potom dostaneš odměnu za to, že jsi byla tak hodná veverka.“ Pustila se za vyděšeně švitořícím zvířátkem mezi stromy.

Vic pohlédl Rambovým směrem, protože neslyšel žádný pohyb. Rambo vysunul své paže apodivně je zkroutil, aby si podržel klepeta před senzory. „Jsi vpořádku?“ Během let se naučil vpřátelích číst, pořád to ale vyžadovalo úsilí. Naštěstí sním obvykle mívali trpělivost.

„Já cítím, že jo?“ zeptal se Rambo apomalu rozevřel azavřel klepeta. Cvakla.

„Ano, ovšemže cítíš. Pojď sem.“

Rambo poslechl acestou se vyhnul hromádce plevele, který ještě nesebral. Zastavil se před Vicem, který se natáhl dolů, pohladil ho po černém krytu aprsty přejel po zašlém nápisu. „Cítíš to?“

„Ano,“ odvětil Rambo obratem. „Dotýkáš se mě rukama.“

„Ajaký pocit to vtobě vyvolává?“

Robot zaváhal. „Svědivý. Ateplý. Jako bych byl zase plný odpadu, jenže mě právě vyprázdnili, takže tím to být nemůže.“

„To, co cítíš, je štěstí,“ řekl Vic, ikdyž si tím nebyl tak úplně jistý.

„Páni,“ hlesl Rambo. „Tohle to je?“

„Myslím, že jo. Když jsi plný, jsi šťastný, protože víš, že jsi odvedl dobrou práci. Je to stejné.“

Rambo zvedl paži aklepetem jemně sevřel Vicovo zápěstí. „Cítíš to?“

„Ano.“

„Ajaký je to pocit?“

„Svědivý. Ateplý.“

„Jako bys byl plný odpadu,“ zašeptal Rambo užasle.

„Ne, to je… Já ne…“ Vic potřásl hlavou. „Jo, jako bych byl plný odpadu.“

„Proč se tak cítíme?“ zeptal se Rambo atahal Vica za kůži.

„Já nevím,“ přiznal Vic. „Prostě to tak asi je.“

„Páni,“ řekl Rambo, pustil Vicovo zápěstí anatáhl paži za sebe. Sebral několik kousků plevele azvedl je Vicovi kobličeji. „Tady. Strč si je do drtiče. Zkus, jestli se ipak budeš cítit svědivý ateplý.“

„Nebudu to jíst.“

Rambo pípl, byl to krátký, tázavý zvuk. „Ale proč? Copak nechceš štěstí?“

Než mohl Vic odpovědět, vrátila se Sestra Ratched. Na pásech měla nalepenou krev akousky šedivé srsti. „Veverka byla ošetřena,“ oznámila ana obrazovce jí naskočilo DALŠÍ ÚSPĚŠNÁ INTERAKCE SPACIENTEM. „Už nemá vzteklinu aodebrala se na farmu vhorách, kde bude žít šťastně anavěky sjinými veverkami. Deaktivuji protokol Empatie. Cítím se uvnitř prázdná.“

„Může za to tvoje sociopatie?“ zeptal se Rambo nervózně, zatímco Vic obrátil tvář knebi amodlil se ke všem, kdo jen mohli poslouchat, aby mu dali sílu.

„Možná,“ připustila Sestra Ratched. „Na to ti budu moct odpovědět, až provedu sebediagnostiku. Očem mluvíme?“

„Vic je plný odpadu!“ zvolal Rambo.

„Ano,“ souhlasila Sestra Ratched. „To je. Bohužel se to nedá léčit.“

Vzahradě skončili brzy odpoledne. Tuříny afazole potřebovaly ještě týden zrát, než je bude možné sklidit. Totéž platilo iobrusinkách adýních. Vše ostatní bylo prakticky úplně sklizeno auloženo vkuchyni: brokolice, tomely, řepy itykve.

Táta byl zavřený ve své laboratoři, kde trávil většinu dnů. Pokud bude mít Vic štěstí, před setměním ji neopustí.

Sestra Ratched aRambo ho následovali nahoru do jeho pokoje, kde si sbalil batoh, alitoval magnetických vaček, okteré přišel minulý týden. Neměl čas vyrobit nové, takže dneska nikam nepoleze. Možná se mu podaří je zachránit. Dá sice pořádnou práci je najít, pokud ale nebyly rozdrceny, jejich baterie se už určitě vyčerpaly natolik, že budou varovně pípat.

„Vracíme se tam?“ zeptal se Rambo nevěřícně. „Ale skoro jsme umřeli!“

„Bez rizika není odměny,“ řekl mu Vic, zatímco svíjel silné lano, které následně uložil do Sestry Ratched.

„Odměnou je zůstat funkční.“ Odmlčel se. „Odchází roboti do nebe?“

Vic zamrkal, vyvedený zmíry tímto konverzačním veletočem. „Cože? Kde jsi…“ Zarazil se. „Páni vcylindrech.“ Ten film Ramba uchvátil, přestože disk byl tak poškozený, že se obraz častěji zadrhával aposkakoval, než běžel, jak měl. Muž ažena spolu tančili, líčko na líčko, azpívali otom, že jsou vnebi. „Já nevím, Rambo. Nejsem si ani jistý, jestli nebe existuje.“

„Ach. Proč ne?“

„Protože je to jenom příběh.“

„Tak co se stane, když přestaneme fungovat?“

„Ani to nevím.“

„Vtéto věci bych mohla být nápomocna,“ nabídla se Sestra Ratched. „Stálo by to minimum křiku.“

„Dneska nikoho zabíjet nebudeme,“ pokáral ji Vic.

„Pověz to té veverce,“ opáčila Sestra Ratched. „Ach. Okamžik. Nemůžeš. Protože je mrtvá.“

„Ach ne,“ zašeptal Rambo. „Co se stalo sfarmou vhorách?“

„Lhala jsem,“ odvětila Sestra Ratched. „Jezdila jsem přes ni sem atam, dokud jsem ji nezabila. Nechala jsem zní dost jenom na dušené pro Vica. Není to zábava? Já se bavím.“

Vic je vzal kjinému vchodu na Šrotoviště pro případ, že by se Staří pořád plížili okolo míst, která navštívili posledně. Šrotoviště se táhlo dlouhé kilometry všemi směry. Vic ho neprozkoumal celé, sotcem zněj ale zmapovali tolik, kolik jenom mohli.

Zastavil se na kraji lesa, kde tráva ustupovala hlíně akovu. Vypadalo to, že nejbližší Starý je čtyři sta metrů daleko. Měli štěstí.

„Sestro Ratched,“ řekl Vic. „Ukaž mi souřadnicovou síť. Soustřeď se na 3B.“

Její obrazovku vyplnily zelené čáry, které překrývaly hrubou mapu Šrotoviště. Trvalo celé roky, než mapu, rozdělenou do kvadrantů, takto zkompletovali. Vzdálený konec zůstával pořád tmavý. Tak daleko se nikdy nedostali, ikdyž ne proto, že by se nesnažili.

Vačky, které tu minulý týden musel nechat, se nacházely vkvadrantu 6A. Zdálo se, že Staří vyhazují nový materiál vokolí 3B. Strochou štěstí nemusí vačky potřebovat, protože hromady nebudou ještě příliš vysoké, takže můžou začít tam acestou domů se zastavit v6A apodívat se, jestli by se nedalo něco zachránit.

Sestra Ratched zvětšila 3B. Vic si mapu prostudoval avymyslel plán. Mimoděk dloubl nohou do Ramba ařekl: „Tak jo. Jak zní pravidla?“

„Zůstat spolu!“ řekl Rambo.

„Utéct, pokud to bude nutné,“ řekla Sestra Ratched, když mapa zmizela.

„Necourat se!“

„Do ničeho nevrtat,“ řekla Sestra Ratched azněla přitom mimořádně rozladěně.

„Ahlavně odvahu!“ dokončil Rambo asvětýlka jeho senzorů se zuřivě rozblikala.

„Hlavně odvahu,“ zopakoval Vic tiše.

Vydali se známým územím. Rambo jel vedle Vica apobrukoval si pro sebe. Sestra Ratched se čas od času zastavila, aby naskenovala něco nového apřidala to do mapy.

Když se ocitli ve 3B, Vic se zastavil azamračil se na to, co sem Starý minulý týden vyvezl.

Nebyl to obvyklý šrot.

„Co je to?“ zeptal se Vic audělal krok blíž. Chvíli mu trvalo, než ve změti rozeznal specifické tvary. Teprve když nízko uzemě spatřil nataženou kovovou paži aprst zkroucený, jako by mu kynul, poznal, oco se jedná.

Roboti.

Androidi.

Humanoidi, ikdyž ne jako táta. Tihle byli vysvlečeni zkůže, tedy pokud ji někdy vůbec měli.

Všichni byli rozložení na kusy. Hlavy bez těl, bulvy vočních důlcích tmavé, některé rozbité. Nohy. Paže. Trupy. Odhalené dráty asoučástky, všechny spálené na uhel. Hrudníky rozervané, veškeré baterie aenergetické články odstraněné. Byli zničeni.

Tohle nebyla hromada šrotu. Byl to hřbitov.

„Nelíbí se mi to,“ řekl Rambo nervózně. „Zlé. Je to zlé, zlé, zlé.“

Dokonce iSestra Ratched zněla rozrušeně, když androidy skenovala. „Nenacházím žádné zdroje energie. Všichni jsou – počkat.“ Zajela blíž, zúžila světlo skeneru azacílila ho. „Něco tu je. Hluboko. Uprostřed. Energie, ale skoro vyčerpaná.“

„Co je to?“ zeptal se Vic astoupl si vedle ní. Ovládl ho chlad, když botou zavadil onohu schodidlem, na kterém chyběly dva kovové prsty.

„Já nevím,“ řekla Sestra Ratched. Když dokončila sken, zaplnily její obrazovku otazníky.

„Jak hluboko?“

„Dvě stě jedna centimetrů.“

„Ano.“

Nic.