ČESKÁ KNIŽNICE

Vydávají Nadační fond Česká knižnice, Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i.,

a vydavatelství Host

(www.kniznice.cz)

Vychází s finanční podporou Ministerstva kultury ČR.

Při práci na publikaci byly využity bibliografické zdroje výzkumné infrastruktury Česká literární bibliografie (kód ORJ: 90243).

Překlad Ingeborg Fialová-Fürstová a Jan Budňák

Komentář Jan Budňák a Ingeborg Fialová-Fürstová

Vědecká redakce Václav Petrbok

Redakce překladu Jan Budňák a Lukáš Motyčka

Translation © Ingeborg Fialová-Fürstová, Jan Budňák, 2025

Editor © Jan Budňák, 2025

Commentary © Jan Budňák, Ingeborg Fialová-Fürstová, 2025

Cover art © Židovské muzeum v Praze, 2025

© Nadační fond Česká knižnice, 2025

© Ústav pro českou literaturu AV ČR, v. v. i., 2025

© Host — vydavatelství, s. r. o., 2025

(elektronické vydání)

ISBN 978-80-275-3124-0 (PDF)

ISBN 978-80-275-3125-7 (ePUB)

ISBN 978-80-275-3126-4 (MobiPocket)

ŽIDOVSKÉ
VARHANY

První kapitola

Wolf Wolf, služebník Boží, postřehl těhotenství své ženy až v sedmém měsíci. Nikdy ho nenapadlo ji pozorovat. Talmud bránil učiteli Talmudu, pravnukovi, vnukovi a synovi slavných moravských talmudistů, aby se těšil pohledem na svou ženu Charlottu, aby očima sál zářivou barvu její tváře, aby vzal do rukou její pevná skvoucí ňadra, aby obdivoval chůzi jejích dlouhých štíhlých nohou.

Ženě to nevadilo. Jednou — v prvním roce manželství — se dala svést přítelkyněmi, aby zašla k fotografovi, podívala se do velkého omamného zrcadla. Paruka, kterou jako zbožná židovka musela nosit, letěla na zem, vlasy obevlály její žhnoucí tváře, ústa se počala koketně usmívat. Za dva dny přinesl fotograf obrázky domů. Wolf Wolf vztekle dupal, mocně řval, obrázky roztrhal. Lotta zachránila jen jeden, schovala si ho. Od té doby už nebylo nic než zbožnost. Wolf, učitel náboženství, rabín, správce matrik, kantor a košer řezník, vyučoval už od šesti ráno; ve zpustlých síních staré školy se chvěly bité děti, vyjasňoval a rozjasňoval se tam Talmud a midraš. Každý den v osm ráno stál Wolf na jatkách, ostrý nůž v ruce, s rituální bezcitností podřezával krky křičícím husám, slepicím a holubům, házel mrtvá zvířata obloukem ke zdi, otíral si krev o rukáv. Pak pokračoval ve studiu Talmudu a lekal se, když mu to činilo potěšení, neboť věřil, že zbožností, která se mění v radost, špatně slouží svému Bohu. Při každém šabatu se shromažďovali muži obce k vysilujícímu boji nad nějakým místem v Talmudu; když se rozum dost vyběsnil, pozvedl Wolf hlas, sdělil všem svůj výklad, došel uznání, lekal se ho. Buď pokorný, ty nejmenší z nejmenších, šeptalo jeho srdce.

Ale žena se před ním chvěla, chvěly se před ním děti. Strašný byl jeho pohled. V očích mu bylo lze číst: oko za oko, zub za zub. Ať je z tebe pickepures, ať tě pohltí země, klel, když některý z chlapců odpovídal zmateně. To bylo pro osmileté, desetileté, dvanáctileté žáky nelítostné slovo kata, jež je budilo ze spaní.

Předseda obce Josef Blum, bohatý zahaleč, chytil jednoho dne talmudistu Wolfa za knoflík kabátu a vlídně se ho optal, kdy že se čeká ta radostná událost. Nebeská modř se zřítila Wolfovi na hlavu, nebeská báň se zmenšila do přiléhavé kukly, jež se mu položila kolem uší, proměnila se v ohlušující zvon a nesnesitelně lomozila. Pospíšil za Lottou, významným pohledem prozkoumal zaoblení jejího těla, dojatě jí stiskl ruku. Pyšně zazářily její oči, řekla: „Za dva měsíce, dá-li Bůh.“ Dvakrát přejel Wolf rukou něžně po napjatém břiše své ženy, pak se začervenal a odvrátil se, už ani slabikou se o události nezmínil, až do porodu.

Ale v synagoze se nad důležitými místy v Talmudu musel mnohdy zarazit a přemýšlet o očekávaném dítěti, hluboce otřesený Boží dobrotou, která mu po osmi letech bezdětného manželství hodlá dopřát toto nečekané štěstí. Žáci mu s drzou důvěrností hleděli do očí, zmaten a rozzloben tloukl ukazovákem do velkých žlutých foliantů. Ale nic to nepomáhalo, dítě bylo všude. Ve své studovně, osvobozen od žáků, pracoval hlavou, rukama, nohama, mumlání se střídalo s hlasitým voláním, tělo se kymácelo dopředu a dozadu, doleva a doprava, nedbal na čas jídla, času se nedostávalo, jedna hádanka ze svatých knih byla vyřešena, deset dalších povstalo, stály tu výhružně, nevyhnutelně, žádaly si celého muže stejně jako Bůh sám. Nikdy předtím si Wolf nedopřál odpočinku, nyní vznikaly pauzy. Jedno hebrejské písmeno mu připomínalo kolébku, jedno bylo široké a kulaté jako kojící mateřský prs, táhlé Á bylo dětskou písničkou. Při studiu se mu už nezjevovali předkové, aby s nimi mohl disputovat, papír šustil beze smyslu, náhle byl svět z masa a krve.

O jednom šabatu začaly porodní bolesti. Wolf přivedl porodní bábu a spěchal do domu talmudských učenců, do bejt midraš, o sedm domů dál. Stále měl pocit, že slyší křik rodičky, obec ho ale slyšela modlit se, jak se ještě nikdy nemodlil. Modlit se proti dítěti, které mu mělo všechno vzít: moudrost, rozvážnost, důvtip, autoritu, mistrovství; modlit se za dítě, které mu mělo všechno dát: pozemské štěstí. Přátelé chtěli hodinu zkrátit, přesunout disputaci na jindy, on ale domýšlel do konce, co bylo třeba do konce domyslet, konečně zlomil odpor nejsložitějšího místa, jasně a nezpochybnitelně vysvětlil smysl a ráz kapitoly od prvního do posledního písmene.

Až pak šel domů. Už byl večer, v domě křičelo dítě, rodička se usmívala, narodil se chlapec.

Modré nedělní ráno vrhalo zlatavé světlo na malou dětskou tvář, na velký mateřský prs. Wolf se odvrátil, vyřítil se ven. Židovská ulička páchla po vyčiněné kůži, kořalce a masu, každý z těch zápachů obklopoval muže, kteří stáli před svými krámky a volali „mazel tov“. Wolf chladně kývl každému gratulantovi na znamení díků, u žádného se nezastavil. S údivem obec sledovala, jak Wolf neohrabanými, tápavými, širokými kroky prochází křesťanskou branou. Křesťanské děti se mu posmívaly: „Židák, židák!“ Na náměstí to vonělo kadidlem, hřměly zvony, šlo procesí bílo-zlatých kněží s červenými prapory; selky v krátkých širokých sukních a vysokých úzkých holínkách kroužily kolem kostela. Wolf už nekráčel, běžel, trýznil své vzdorující tučné tělo. Konečně byl ten hluk za ním, pole a louky se konejšivě prostíraly až na konec světa. Mezi dvěma poli Wolf ulehl. Na horizontu se blyštěl bod, to byl Přerov. Wolf vstal a lehl si tak, aby ten blyštivý bod neviděl. Nechtěl nic vědět o tom hříšném městě, kde v templu vyhrávají varhany jako k tanci. Po něm chtěli, aby se stal kantorem v templu, kde hrají varhany! Ti přerovští kacíři to po něm chtěli, slibovali dvojitou gáži, vylákali ho tam, přijel, nic netuše, najednou zahřměly varhany. Vypotácel se ven, předseda přerovské obce za ním, ten hříšník, co nechával k bohoslužbě vyhrávat jako k tanci.

Wolf na to nechtěl myslet, ale najednou to tu bylo, nepochopitelně to tu bylo, v uších to bylo, ze všech luk a polí to znělo, hřmělo to do uší, z uší do srdce, slyšel hrát varhany, varhany hřměly: Syn! Syn! Syn! Něco nepochopitelného ho nutilo, aby hučel, hřměl, zpíval s nimi: Mám syna! Mám syna! Supěl, zacpával si uši rukama, běžel domů, nevrhl pohled ani na matku, ani na dítě, zamkl se v pracovně.

Wolfovi začaly těžké časy. Dítě mu bylo cizí, žena, dosud vždy blízká a přítomná, byla náhle cizí. Měla cizí oči, nerozuměl jejich svitu; stále se jen dívaly dolů na překypující ňadra a sající ústa, nic jiného pro ni neexistovalo. Hloupá ženská! reptal Wolf v prvním roce. Hloupá ženská, hloupé děcko! reptal v druhém, reptal v třetím roce. Pomalu tápal zpět k Talmudu, k midraši, často se bušil v prsa: Chotosi! Zhřešil jsem! Ničím mu nebylo žvatlání matky a žvatlání dítěte, nic pro něj neznamenalo, když dítě poprvé řeklo „máma“, ničím mu nebyly zvuky prvních dětských krůčků na kamenné podlaze, ničím mu nebyl lidský hlas, který zazněl z rostoucích úst. V místnosti, kde dítě leželo u matky, byl muž zamračený a nedůtklivý, svářil se s Bohem. Chápavý má být jeho syn, chytrý a moudrý, má se stát talmudistou, proč to trvá tak dlouho? Proč musí uplynout patnáct měsíců, než řekne první žvatlavé slovo, dvacet měsíců, než udělá první samostatný krok, a roky, než složí první rozumnou větu? Synové hloupých otců sedí ve škole a čerpají moudrost, překládají první knihu Mojžíšovu, kladou zvídavé otázky, syn obchodníka s kůžemi, syn obchodníka s máslem, syn obchodníka s koňmi; a syn Wolfa Wolfa nemoudří, jen žvatlá.

Matka ale kypěla štěstím, už sebou netrhala, když na ni křičel; byla mírná, když on zuřil, obklopovalo ji tajemné světlo. Když dítě usnulo, když usnul muž, ležela ještě hodinu bdělá, četla básně Heinricha Heina.

Pět let bylo Albertovi, když ho Wolf dychtivě popadl a vlekl k hebrejské škole, malé nožky mu sotva stačily. Bylo léto, z hraběcích zahrad proudila vůně až do židovské uličky. „Bertíku,“ volali na něj bázlivě pětiletí a šestiletí, kteří před templem hráli na babu. Albert nic neviděl, nic neslyšel, byl v otcově sevření strachem bez sebe. Vyšplhali po rozdrolených schodech, v opuštěném domě strašidelně rostlo ticho, otcovy kroky se tupě rozléhaly. Černá tabule tu stála hrozivě vztyčená, otec zvedl ruku, namaloval na tabuli znak a zakřičel „alef!“, namaloval další znak a zakřičel „bét!“, a znovu alef! a znovu bét!, křída v jeho ruce strašlivě svištěla vzduchem, stále divočeji zněl jeho hlas, bylo to jako hrom a blesk. Albert nic nechápal, jen se stále ptal: „Co se teď stane? Co se teď stane?“ Rozplakal se. Otec se k němu sklonil, nafackoval mu, otočil se, klíč zaskřípal v zámku, jeho krok zahřměl po schodech, pak slábl, až ztichl docela. Albert osaměl. S rukama vztaženýma k tabuli stál před tím tajemstvím, s hrůzou se odvrátil, utíkal k zamřížovanému oknu; nikde ani paprsek slunce, zdi stály kolem, vysoké a vážné. Ale teď směl alespoň plakat, ramena se směla chvět ve vzlycích. Konečně slzy přestaly téci, nastalo uklidnění, probudila se zvědavost: úplně nahoře lezl po stropě velmi pomalu obrovský pavouk.

Wolf přiběhl domů zalitý potem, obořil se na Lottu: „Tvůj syn je idiot!“ Žena mu vytrhla klíč z ruky, běžela do školy, kde seděl její syn u okna a pozoroval pavouka na stropě. Matka a syn pomalu kráčeli vstříc slunečnímu jasu, nikdo si už ale nehrál na babu, stokrát opakovala matka synovi: „Neboj se, jsem s tebou.“

„Tvůj syn je idiot!“ slyšela Lotta každý den. „Můj syn je idiot!“ stěžoval si Wolf svým svatým knihám každou hodinu, ráno, v poledne, večer. Naříkal, ptal se a sám si odpovídal: „Ne, ne, ne. Můj syn bude veliký, můj syn bude učený, můj syn bude talmudistou.“ Po roce uměl Albert přečíst a přeložit první knihu Mojžíšovu; stále jistěji promlouval Wolf v osamocené studovně ke svým svatým knihám: „Můj syn bude veliký, můj syn bude učený, můj syn bude talmudistou.“ Ale v synovi rostla hrůza, třásl se před otcem, třásl se před jeho knihami, byly to příšery s dračími zuby, matčiny pohádky v nich ožívaly ve změněné podobě, neblahá proměna, děsivé čáry. Jeho nejoblíbenější pohádkou byla ta o Šípkové Růžence. Ach, jak jí záviděl: sto let jen spát!

Ten rok byl vrávoráním mezi světlem a temnotou; matka byla světlo, otec byl temnota, v otcově přítomnosti světlo zhasínalo. Když otec odešel, světlo vzplálo, když byl otec na bohoslužbách a dům na půl hodiny v bezpečí, světlo plálo, dobré světlo hořelo v místnosti, světlo matčiných očí, světlo matčiných rukou. Bylo příjemné spočinout v matčině klíně uprostřed toho světla.

Wolf ale toto společenství nestrpěl. Každé slovo útěchy bylo špatné, každé mateřské slovo bylo špatné, ale nejhorší byla světská škola. Psal žádosti, chodil za inspektorem, prosil o zproštění od školní docházky, vše marně. Svého jediného syna musel Wolf přenechat světské škole, kde vyučovali gójové počtům, tělocviku, zpěvu. A to ještě nezvládli ani druhou knihu Mojžíšovu, ještě sto knih museli zvládnout, daleká byla cesta k Talmudu a k midraši. Wolf stál před bělostnou školou, děti zpívaly: „Rozkvétá kraj, přichází máj.“ Wolf viděl svého syna na dvoře při hodinách tělocviku, jak šplhá po tyči — musel to strpět! Ale jen denní hodiny byly ztraceny, noc patřila Wolfovi, noční hodiny musely nahradit, co bylo přes den promarněno; od osmi do jedenácti v noci, od půl páté do půl šesté ráno patřil syn otci. Chlapec se nevzmohl na odpor, vyrůstal pomalu, byl bledý a bezkrevný, vrůstal do úzké lavice hebrejské školy.

Křeč ducha se projevovala potřebou spánku, „Spáč“, to byla Albertova přezdívka v židovské uličce, „prosím, spát“, to byla jeho jediná modlitba. Když mu bylo deset, odvážil se v půl páté ráno, poté co byl probuzen, poprvé zavřít ještě na chvilku oči, odvážil se nechat otce čekat. Wolf vstoupil do ložnice a řekl podivuhodně mírně: „Vstávej.“ Když se ani příštího rána Albert neprobudil včas, Wolf se vrhl na postel a mlátil chlapce jako smyslů zbavený. Albert vstal, ani hláska mu nepřešla přes rty. Jeho oči ale zlostně plápolaly, plála v nich kletba, odpor, vzpoura.

Dopoledne zašel Wolf k hodináři, koupil budík a postavil ho v noci na zem vedle postele spícího chlapce. V půl páté začal budík vyzvánět. Albert vyletěl z postele, zvonění se na něj valilo ze všech stran, miliony zvonů, požární zvony, zvony děsu, příšery visící ze stropu s obrovskými zvony na krku. Albertova ústa se doširoka rozevřela, dala se do křiku, ječela pronikavě skrze celý dům. Přiběhli rodiče, matka se k němu s pláčem vrhla: „Nekřič, Bertíčku, nekřič, už nekřič…“ Chlapec křičel dál, věděl, že křičí, ale nemohl přestat; až ochraptělost po hodině uvolnila křeč.

Wolf odešel do studovny, zahalil se do modlitebního pláště a modlil se. Lotta vstoupila a strhla mu plášť z těla. Neřekla ani slovo, ale Wolf rozuměl, přikrčil se v rohu, a jako by stál před neúprosným tribunálem, vyhrkl: „To já ne! Já ne!…“ — „A kdo tedy?“ zeptala se žena. Muž se zhroutil, lezl po kolenou, bil se do hrudi. Žena odešla, tiše za sebou zavřela dveře.

Wolfův dům mlčel, jako by tu ležel nebožtík, pak zase začal křičet ten šílený hlas až do ochraptění, pak zmlkl. Jako dům, v němž leží nebožtík, byl Wolfův dům až do ponurého večera; pak přišel lékař.

„Jdi,“ řekl Albertovi a otevřel dveře pokoje, otevřel domovní dveře, „jdi, chlapče.“ Albert stál v osvětlené chodbě, ze zdí to proudilo, ze stropu se to valilo, podivné obrovité postavy proudily dolů, podivné obrovité postavy se kymácely podél stěn, zvony se houpaly. Protáhlé zavytí, jako když skučí pes. Albert neudělal ani krok, stál v osvětlené chodbě a vyl. Lékař mu podal ruku, šli spolu. Jít ruku v ruce je dobré, jen ne sám! Velká ruka ho dovedla zpět, rodiče tu stáli a plakali.

„Klaustrofobie,“ řekl lékař. Dovedl dítě k posteli, okamžitě usnulo.

Wolf stál před přísným soudcem, který neměl slitování. „To dítě je strašně zřízené, prohřešil jste se na něm, vypověděly mu nervy, tělo i duch se zhroutily z přílišné námahy. Dítě potřebuje klid, porozumění, laskavost. To vše chybělo.“

Rodiče stáli zdrceni, matčin pohled úpěnlivě prosil, tu lékař řekl: „Za dva měsíce může být všechno zase v pořádku.“

Kolem lůžka nemocného řinčely zvony. Po týdnu bylo ale rozhodnuto o Albertově záchraně. Postel byla přesunuta k oknu, v pokoji bylo světleji, svět se rozjasnil. Albert si směl něco přát. První přání: nemuset vidět otce! Druhé přání: odstranit závěs z okna! Modré nebe se vedralo dovnitř, jindy ponurá zeď byla náhle přívětivější. Třetí přání: pryč s knihami! Matka koupila fotbalový míč, položila ho na peřinu, svět kulatý jako balon radostně poskočil, první hračka dětství. Začal život ruku v ruce: matka vedla dítě, podruhé se Albert učil chodit, pomalu se vytrácela hrůza, pomalu chápalo srdce — vdechlo, vydechlo — omamnost svobody.

Po dvou měsících stál Wolf před lékařem; jedno oko se krčilo, druhé oko požadovalo. Lékař pravil přísně: „Váš syn je zase zdráv, jeho další vývoj závisí na vás.“

Wolf se zamkl v pracovně, úpěnlivě prosil Boha o radu, ptal se svatých knih a četl: „A Bůh zkoušel Abrahama. Řekl mu: Abrahame! Ten odvětil: Tu jsem! A Bůh řekl: Vezmi svého jediného syna Izáka, kterého miluješ, odejdi s ním do země Mórija a tam ho obětuj jako oběť zápalnou na jedné hoře, o níž ti povím.“

Ta slova mluví o něm, pochopil Wolf a pokorně se poklonil. Lékař nebyl andělem Božím, který by volal: „Nevztáhneš ruku na chlapce a nebudeš mu škodit!“ Byl to jen bezbožník, který chodil o svatém šabatu se zapáleným doutníkem kolem templu. Přesto byl Wolf nerozhodný, jeho pokora byla nečistá. Co je dobré? Co je špatné? ptal se dnem a nocí, ale Bůh mlčel.

Otec kroužil kolem syna.

Tam, kde si hrají děti, kde skáče fotbalový míč, stál otec rozhořčeně u plotu v dešti sladké akátové vůně a kroužil kolem syna, který se naučil výskat a přestal se učit Talmud a midraš. Syn neviděl, neslyšel otce, který vedl s Bohem spor. Ach, cizí, odcizený synu, jsi dítě ponížení a zklamání, jsi hořký Boží trest! Nezplodil jsem tě ze slabosti těla, pro tebe jsem nastřádal všechnu svou sílu, zbožná a bohabojná je moje pozemská pouť. Jsi-li krev mé krve, maso mého masa, buď také duchem mého ducha, anebo ať mě prokleje Bůh!

Ve stále užších kruzích kroužil otec kolem syna. Konečně zamkl fotbalový míč ve skříni, rozložil před Alberta knihy, položil ruce na jeho hlavu a pronesl požehnání: „Bůh tě uzdravil, Bůh pomůže i dále.“

Syn doširoka rozevřel oči, kovové řinčení opět rozkmitalo vzduch — vtom se ve dveřích objevila matka a zamračila se. Už nebyla tou malou přikrčenou služkou, byla to velká rozkazující vládkyně. Wolf se lekl, uslyšel hlas anděla: „Nevztahuj ruku na chlapce a neškoď mu!“ Bylo to tak míněno? Byl žárlivý a horlivý Bůh najednou tak shovívavý? Pokorně předstoupil před ženu, potlačil všechno, co v něm vřelo, promluvil laskavým hlasem: „Nechci ho trápit. Jen hodinu denně ať se učí slovo Boží.“

Žena přikývla, chlapec přikývl, hrůza mu seděla už jen lehce v kostech, ne v srdci: viděl otce, jak se třese.

Druhá kapitola

Pocit štěstí, že unikl otci, byl v Přerově silnější než stesk po domově. I přesto, že nemusel každou noc studovat Talmud, byl uplynulý rok pod otcovým dohledem trýznivý. To, že město leželo ošklivě rozprostřeno na žlutém strništi Hané a že šedivá podzimní obloha a šedivá budova gymnázia byly to jediné, nač se mohl Albert dívat, mu ani v nejmenším nevadilo. I to ošklivé bylo nové, bylo jinak ošklivé než otcův svět, svět hromových slov, svět hořícího keře, který chlapce ještě stále děsil ve snech.

V domě vládl vrchní kantor Samuel Gehorsam, muž, který rád zpíval a křičel. Po ránu křičel, soptil špatnou náladou; manželka bujných vnad za ním ustrašeně běhala v neforemném županu z pokoje do pokoje, snažila se uhodnout jeho přání a vyptávala se, co poroučí — nic mu nebylo po chuti. V jídelně stál klavír. Po obědě k němu kantor usedl, hrál a zpíval. Albert seděl ve svém úzkém pokojíku a poslouchal, polykal libozvuk, tušení hezčího světa. Když Samuel po ránu křičel, říkal si Albert: Ty ale umíš zpívat a hrát, tvůj křik a tvoje nadávání je jen jednou ze tvých tváří, vůbec ho nevnímám.

Večer býval dům velmi tichý, kantor chodil domů pozdě, mnohdy až po půlnoci, Albert obvykle jeho lomození zaspal. Vedle v pokoji spala žena, postel praskala, pak na ni padlo těžké znavené tělo, byl slyšet už jen tikot hodin a bzučení ticha. Někdy kantor přišel a ozvalo se plesknutí, pak zařval, něco zanotoval, holínky letěly ke dveřím, žena řekla: „Prosím tě, Sami, probudíš chlapce.“ Pak to plesklo ještě jednou, to jak kantorova ruka poplácala krk, zadek nebo tlustou paži ženy, kantor zahlaholil: „Vyhrál jsem v tarokách.“ Hned nato dům oněměl, uprostřed křiku kantor usnul.

Jednou se Albert v noci probudil, ve vedlejším pokoji to horce dýchalo, postel skřípěla, nerozuměl, zapálil svíčku, ačkoli jindy v noci nesvítil.

Tu se to černě zahemžilo na koberci a pod ním, lezlo to po stěnách nahoru a dolů, velcí a malí švábi přilézali k posteli, lezli od postele ke dveřím, od dveří k posteli. Albert se bál, otřásal se hnusem, ale vedle v pokoji skřípěla postel, horce to dýchalo, neodolatelně ho to pudilo, aby vstal, prošel tím černým hemžením a podíval se klíčovou dírkou. Jediný pohled a byl skokem zpátky v posteli, sfoukl svíčku, zalitý potem ležel, zuby se zařízly do peřiny, nacpal si polštář do pusy. Byla tu hrůza, mučivější než všechna hrůza v otcově domě!

Tu noc nezamhouřil oka.

Příštího rána vstal dříve než ostatní, všichni ještě spali. Se zavřenýma očima běžel přes ložnici, důležitá učebnice mu vypadla z tápající ruky, nechal ji ležet, utíkal ven, hnal se mlhavými ulicemi; v městském parku klesl na lavičku. V bílé mlze tu seděl dvě hodiny, ve vzduchu visely končetiny v příšerném propletenci, sápaly se po něm jako ohromná chapadla, rozevřely mu ústa, začal zvracet. Mlhou klopýtal do školy, profesor měl krátký plnovous stejně jako vrchní kantor, Albert na něj zíral, byl pokárán, škodolibé pohledy se těšily z trestu pro toho tichého vzorného žáka. Zahanben šel domů, mlha se rozplynula. Před domem mu začalo srdce poplašeně tlouct, na schodech mu pulzovalo v žilách, v krku mu bilo těžké kladivo. Manželé seděli u prostřeného stolu; Albert poprvé uviděl — Ženu. Poprvé její velká rudá ústa, obrovská ňadra těžce spočívající na ubruse. Nutilo ho to podívat se pod stůl, tam ale bílé sukno vše zakrývalo. Pomyslel si: Tam jsou ta roztažená stehna, nemohu je vidět, ale vidím je přece. Dokud budu živ, neuvidím nic jiného.

Po odpoledním vyučování šel zase do parku, ne jako jindy napřed s knihami domů. Mezi druhou a třetí svítilo slunce, teď začal padat první sníh, stromy stály temně, sníh padal stále běleji, za chvíli byla celá lavička zapadaná. Albert se díval na tu bělost. Sněhová pokrývka na lavičce chladila a dělala mu dobře. Ale kolem se to vlnilo, vznikaly pahorky a údolí, vždycky bílý pahorek a bílé údolí, bílá ňadra byla všude, velká dýchající ňadra. Na konci aleje stály dvě srostlé jedle, minutu po minutě se k sobě stále více přibližovaly, obrovské chlupaté mužské nohy se tyčily a skláněly nad těmi ňadry. Albert zavřel oči. Hlídač jím zatřásl, snil sotva pět minut, teď šel domů jako pronásledovaný zločinec.

Žena seděla u kamen a pletla. Albert se plaše podíval na její hrubé, rozpíchané ruce, na nehezkou neforemnou postavu v šedém županu; klíčovou dírkou viděl její tupě zírající oči, unaven klesl na židli.

V noci čekal. Nemělo smysl snažit se usnout, seděl vzpřímený v posteli a čekal. Krátce po něm šla spát žena, postel zaskřípěla, pak do ní padlo těžké unavené tělo. Za křečovitě stisknutými víčky viděl Albert pletací jehlice, neforemnou postavu v šedém županu, tupý pohled: to bylo uklidňující. Pak ale hodiny tikaly čím dál hlasitěji, šedý župan spadl na zem, bíle se to zablýsklo, čím dál bděleji viděl Albert bílé blýskání, tak plynuly hodiny. Po půlnoci přišel domů kantor, holínky letěly ke dveřím. „Vyhráls?“ zeptala se žena; muž neodpověděl, jen bručel, hned nato vše usnulo. Albert klesl do polštářů, vydechl, chvíli ještě naslouchal, pak usnul také.

Probudil se až v půl osmé, vyskočil z postele, cesta do školy byla dlouhá, věděl, že přijde pozdě. Vousatý profesor se na opozdilce výsměšně podíval, vzal třídní knihu, hlasitě sám sobě diktoval: „Wolf se opozdil o deset minut.“ Pak zvolal: „Domácí úkol, Wolfe!“ Albert zíral na bradku, nějaký hlas mu zezadu napovídal. Albert opakoval, docela to ušlo. „Sednout,“ řekl profesor. Albert se posadil, otočil se: to Berthold Alter mu napovídal. Dosud se mnou ještě nikdy nepromluvil, proč mi teď pomáhá? pomyslel si Albert.

O přestávce ho Berthold oslovil: „Pojď odpoledne se mnou, Wolfe.“

Přepychově si Alter bydlel v Palackého ulici. Do domu vešli beze slova, nikdo tu nebyl, rodiče odjeli, služky měly volno. Alter ještě stále mlčel, Albert byl zaražený, nechtěl mlčení přerušit, kromě toho tu bylo mnoho věcí k vidění: klavír, černý a blýskavý, krásné obrazy, netušená nádhera. „Čaj?“ zeptal se Alter a postavil stříbrný samovar na červený sametový ubrus. Vroucí voda konejšivě zpívala.

Berthold, skloněný nad samovarem, se jen tak mimochodem zeptal: „Kolik ti je?“ — „Jedenáct,“ zašeptal Albert. Ten druhý blahosklonně pokýval hlavou: „Malé štěně. Mně je skoro třináct, jednou jsem propadl.“

Pili čaj z modrých šálků z tenkého porcelánu. Najednou Berthold vybafl: „Tmavé kruhy pod očima, to je jasné znamení.“ Albert postavil šálek prudce na stůl: Co ten může vědět? Jak to může vědět? Konečně už nezbyla ani kapka čaje, Berthold odvedl zaraženého Alberta ke gauči, pohodlně se rozvalil a věcně se zeptal: „Jak dlouho už to děláš?“ Po krátké odmlce dodal: „Ve dvou je to lepší. Pojďme se spřátelit.“

Albert nechápavě postával, a tak ho Alter hrubě popadl a chtěl ho stáhnout k sobě. Albert viděl, jak mu zaplály oči, jak mu tělem projela křeč, jak v extázi zapomněl na toho druhého. Stál jako zkamenělý; strnulost trvala ale sotva minutu, pak vyrazil ke dveřím, vyběhl na ulici, zůstal stát před domem, třásl se. To je příliš, příliš, musím zemřít! pomyslel si. Pln zoufalství pohlédl na svou ruku, kterou Alter před chvílí křečovitě tiskl, ta ruka teď byla jako odporné velké zvíře, hnusná jako krysa. Jistě se mi změnil i obličej, všichni lidé se na mě dívají. Můj obličej je hnusné velké zvíře, musím sebrat odvahu a podívat se na něj. Stál před obchodem s pánskou konfekcí, velká výkladní skříň zářila elektrickým světlem, podíval se do ní: byl to jeho obličej, trochu zarudlý, ale žádná proměna na něm nebyla patrná, podoba zůstala beze změny. Položil na sklo ruku, chlad jím blahodárně projel, ruka byla zase ruka. Musel jsem blouznit, pomyslel si a ulevilo se mu, v čaji byl jistě rum, byl jsem opilý. „Uhni kousek,“ řekl najednou hlas vedle něho; příručí z obchodu, sotva starší než Berthold Alter, otevřel prudkým pohybem výkladní skříň, vyňal z ní kravatu, výklad zase zavřel a zmizel v obchodě. Tenhle je čistý, pomyslel Albert, všichni jsou čistí, člověk jen nesmí mít nečisté myšlenky, nesmí na ně mít čas. Plný odhodlání se vrátil do Alterova domu pro zapomenuté učebnice. Ležely na stole hned v prvním pokoji, chtěl nezpozorován zavřít dveře, ale Berthold ho uslyšel. „Hlupáku!“ smál se. Albert se vyřítil ven.

Doma ve svém pokoji se pak učil hodinu a půl. Všechny úkoly už měl napsané, předepsané penzum uměl zpaměti a stále ještě před ním ležel celý nekonečný večer. Sáhl po hebrejských knihách, otec mu zadal úkoly z Talmudu, o Vánocích měla být zkouška, neudělal ještě nic. „Naplň mě svým duchem, můj Bože,“ řekl Albert nahlas — a tu mrtvé slovo ožilo, Talmud se stal velkým sálem plným moudrosti se stropem pokrytým hvězdami. Jako posedlý pracoval Albert hlavou, rukama, nohama, mumlání se střídalo s hlasitým voláním, tělo se kymácelo dopředu a dozadu, doleva a doprava, času se nedostávalo, jedna hádanka ze svatých knih byla vyřešena, deset dalších povstalo, stály tu výhružně, nevyhnutelně. Na stole stála večeře, Albert se jí ani nedotkl. K smrti vyčerpán usnul.

O Vánocích jel domů. Otec se s ním zamkl v pracovně, deset prázdninových dní bylo deset dní tortury. Otec zapomněl na všechna varování, rozhodně kladl otázky a požadavky, všechny musely být splněny, jinak by to bylo hanobení Božího jména. To, že syn studoval v Přerově, byl ústupek. Obec vše hradila, námitky by nemohl zdůvodnit. „Nechoď v Přerově do templu, choď do bejt midraš,“ nabádal ho otec, „vrchní kantor není zbožný muž, nemluv s ním, nemluv s nikým, mluv jen s Talmudem, to ti stačí na celý život.“

V těch vánočních dnech se Albert s konečnou platností odpoutal od otce i od matky, žili si svůj život, nemohli mu pomoci, žili v jiném světě, ve světě starých lidí. „Kolik je ti, matko?“ zeptal se, když ho doprovázela na nádraží. „Čtyřicet,“ řekla. To není pravda, pomyslel si, je jí sto let, je jí tisíc let, tisíc let leží mezi mnou a jí. „Nechceš se mi s něčím svěřit, synku?“ zeptala se, když ho na rozloučenou políbila. Řekl ne, protože věděl, že mu není pomoci. Ale když už seděl ve vlaku a vykláněl se z okénka, řekl, co se deset dní říci styděl: „Matko, rád bych se přestěhoval, nechci už bydlet u vrchního kantora.“ — „Ale proč, dítě, to přece nejde,“ divila se matka. „Ano, vím, že to nejde,“ řekl a ustoupil dozadu, vlak se dal do pohybu.

Zpátky v Přerově cítil, že jistota, kterou si od Boha koupil vyčerpávajícím studiem Talmudu, mizí; Bůh zřejmě přemítal, jestli má splátky žádat denně. Unavený usínal Albert kolem deváté, o půlnoci se budil, jeho sluch byl nepřirozeně ostrý. I kdyby to vůbec nebylo slyšet, věděl, že vedle vrže postel, horce to dýchá. Dokonce i ve škole, uprostřed vyučování, v hodině tělocviku, na cestě domů, všude tu byl ten démon, lechtal, píchal, pálil trýzněného. Konečně Albert podlehl.

Večer a ráno ležel horečnatě v posteli, démon mu vedl ruku; poklesl do nejhlubší temnoty, projížděly jím nekonečně silné výboje žhavosti a chladu, démon mu vedl ruku. Nemohl se už podívat do očí nikomu, každý jistě věděl o jeho hanbě, každý se mu vyhýbal. Dobře mě znáte, spravedliví soudci! myslel si, jsem špína, patřím temnotě, vy ale žijete vysoko ve světle, čistýma rukama svíráte čistý svět. Všichni lidé byli vysocí soudci, kteří vyslovovali ortel zatracení a s hnusem se odvraceli.

V létě o prázdninách už tím obávaným zničujícím soudcem nebyl otec, nýbrž matka. Nyní se ona na něj dívala tím velkým zničujícím pohledem. Jednou promluví, děsil se Albert, její něžný hlas pronese slovo a to mě zabije. Řekni to, řekni to konečně, prosil každé ráno, když vstával, proč ještě váháš, proč oddaluješ popravu, proč mě tak strašně trápíš? Podbízel se otci. Otec se vůbec nezměnil, neviděl nic než svaté knihy, nevyžadoval víc, než aby se Albert podrobil, bezpodmínečně podrobil. Když byl syn ochoten dát se nekonečně mučit, dokonce občas pochvalně kývl hlavou. Kýval hlavou a děkoval Bohu: Můj syn je duch z mého ducha.

Po prázdninách, snad aby klesl ještě hlouběji, aby se poskvrnil ještě důkladněji, oslovil Albert svůdce Bertholda Altera. Předtím se jeden druhému celé měsíce vyhýbali. Teď za ním Albert běžel, před přepychovým domem v Palackého ulici mu vše přiznal, že je stejně pošpiněný, zachvácený, poskvrněný jako on. Berthold ale podávanou ruku nepřijal, nýbrž se nafoukl do obrovských rozměrů a pyšně mávl rukou: „Překonané dětské nemoci. To už mám dávno za sebou.“ Vzal zahanbeného Alberta do otcovy pracovny, otevřel nějakou knihu, ukázal prstem na červeně podtržené místo, Albert četl, co ho čeká: vysychání míchy, úplné zhloupnutí, pomalé odumírání těla, nakonec bolestivá smrt. Ten starší se jen škodolibě šklebil. „Není záchrany?“ hlesl Albert. Berthold zmáčkl nějaký knoflík, objevila se komorná. Mladý pán ji objal a triumfálně pohlédl na zničeného Alberta. Ten se vyřítil ven do žlutého říjnového večera.

Vysychání míchy, úplné zhloupnutí, pomalé odumírání těla, nakonec bolestivá smrt: to vše je ještě málo! Být vysmíván jako vyvrhel: to vše je ještě málo! Být přistižen celou třídou, jak nečistě sní, být vystaven jako odstrašující příklad mládeži celého města: to vše je ještě málo! Musí nastat ještě větší hrůza, ještě strašnější prokletí, ještě hlubší ponížení. Všechno, to všechno mě postihne, ve smutečním hábitu bude za mě otec sedět šive, matka na mě plivne, to všechno mě potká. Drze a výsměšně se teď Albert díval lidem do tváří: jak ctnostně kráčejí svou cestou, jak soucitně září jejich obličeje, když věnují žebrákovi pětník; ale nikdo z nich nepomůže, když se člověk topí ve vlastní špíně. Ani Bůh nepomůže. Dal vyrůst trávě a bylinám, stromům, které nesou ovoce, rozsvítil světla na nebeské báni, stvořil mořské příšery, zachránil v arše Noemově i nečistá zvířata, stará se o svůj stůl, svůj oltář, své svaté náčiní, svícen, stůl k zápalným obětem, o roucha kněží, o vonné masti a kadidlo v templu se stará, ale o ten mor, kterým na mě udeřil, o ten se nestará, o ten puch, v nějž mě proměnil, o ten se nestará!

Ale útěcha přece přišla: Albert zpozoroval, že má spolutrpící. Tvořili ve třídě skupinku, jíž se posmívala skupinka druhá, jejímž vůdcem byl Berthold Alter. Mezi oběma skupinami stál Albert Wolf. Věděl, ke které skupině patří, ale jeho vzdáleným, nedosažitelným cílem bylo patřit k té druhé.

Bylo mu šestnáct, když se o to poprvé pokusil. Narazil na odpor. Řeči, jež podivně páchly, fotografie tak odporné, že si musel odplivnout. Ale přece si je koupil nebo je ukradl, protože si myslel: To mě zachrání. Šel s ostatními do vykřičené uličky, jímaly ho závratě při pohledu na ňadra odhalující se v oknech. Bylo to mučivé, krást se vždycky vzadu za ostatními jako zbabělec; jeho oči neviděly nic než plameny, plameny za okny, domy v plamenech, ulice v plamenech. Ale nevadilo mu, že se mu ostatní posmívají, myslel si jen: To mě zachrání.

Jednou se konečně do důvěrně známé vykřičené uličky vydal sám. Klepaly na okenní tabulky, ve všech oknech to plápolalo rudě a bíle, rudé a bílé jazyky ohně se k němu plazily ze všech oken, stál ve velké ohnivé bouři. S chvějícími se koleny zaklepal na jedny dveře, otevřelo mu drobné plavovlasé děvče, bílé šaty, modrá stuha, lehlo si, vztáhlo k němu ruce. Stál bezmocně s třesoucími se koleny, nic neviděl, nic neslyšel, jako v mdlobách se svalil. Když se probral, viděl, že leží vedle ní. Jedla pomeranč. Pak vyskočila: „Nemůžu takhle mařit čas, dej sem peníze a přijď jindy, třeba ti to příště půjde.“

Albert šel k Bečvě. Voda tekla toho večera šedě a kalně. Za řekou leželo město jako přilepené na hanácké rovině, prknu natřeném zelenou barvou jara. Břehy začaly vonět. Albert se svalil na zem do bláta, skoro v něm nebylo života. Ještě krok, pomyslel si, ještě jediný krok a pak klid a věčný spánek. Všechno se utopí se mnou: to horké dýchání, ta vrzající postel, to děvče, děvče, děvče — vtom vyskočil. Řeka najednou hučela jako ve varu, celý svět byl ve varu. Albert se rozběhl do města, hnal se Palackého ulicí, vrhl se Bertholdu Alterovi, tomu nenáviděnému chlubilovi, do náruče: „Jsem ztracen.“ Z úst mu plynul vodopád pěnivých slov, Berthold konečně pochopil. Vtlačil Alberta do křesla, s vážnou tváří si k němu přisedl, přátelsky ho oslovil, povýšenost byla pryč.

„Nic není ztraceno. Že se to jednou nepovedlo, ještě nic nedokazuje.“

„Opravdu?“ Albert vyskočil. „Tobě se to taky stalo?“

„Taky.“

„Opravdu?“

„Čestné slovo.“

Domů se šlo lehce. Zítra, zítra, zítra… To slovo mu znělo do spánku útěšně jako sborový zpěv. Konečně byl den. Konečně bylo poledne. Odhodlaně jako vrah vešel do vykřičené uličky. Už ho nebrzdil žádný stud. Před všemi lidmi tam zabočil pevně rozhodnut. Vešel hned do prvního domu. Dveře byly otevřené, v předsíni klečela na zemi mohutná žena, po podlaze svištěl kartáč, kbelík s vodou stál vedle ní. Albert viděl všechno absolutně jasně, široký rozmach červených paží, mohutná stehna, širokou žlutou šíji. To obrovské zvíře se převalilo přes práh, pak konečně vstalo.

„Napřed peníze,“ drsný hlas zaduněl jako varhany.

Dal té obávané obludě připravené peníze, stála teď proti němu, pach jejího potu ho opájel. Položila ho do postele jako kojence. Tentokrát mi neunikneš, jektal mezi zuby, tentokrát mi neunikneš — nebo tě zabiju a pak sebe, tentokrát mi neunikneš.

„Vstaň,“ zahřměla, „vždyť jsi opilý.“

Prsty v křeči hledaly: Kde je nějaký nůž, chci ji zabít! Pak klesl jako před katem a jektal: „Nejsem opilý, nejsem opilý, dám ti všechno, co mám, když mi uvěříš.“

Hodil před ni na zem všechny peníze, které si měsíce spořil.

„Tak dobře.“ Košile letěla do kouta, jeho ústa zasténala, divoké zvíře zasténalo, omilostněný, spasený člověk.

Svět byl najednou nekonečně rozevřen.

Místo do školy šel na plovárnu. Ve vodě se ho zmocnil závratný pocit štěstí: bylo z něj sňato prokletí, konečně byl vysvobozen. Stahoval ze sebe kůže jako had, jedna kůže po druhé z něho padala, bolavá kůže, poraněná ve špinavých snech. V zrcadle viděl obličej spokojeného mladého muže, karikatura hrudi se zálibně dmula, hubený krk se toužebně otáčel k oknu za světlem, venku kvetl bílý jarní strom, za mléčným sklem se svěží zeleň vystavovala slunečním paprskům. Nikdy jsem to neviděl, pomyslel si, plovárna pro mě byla vždycky peklo, šplouchání vody vedle v kabinkách mě vždycky rozčilovalo, musel jsem myslet na nahé ženy, teď poprvé vidím sám sebe.

Vrchní kantor byl v kavárně. Albert si doma sedl ke klavíru, poprvé v životě se dal do zpěvu. S údivem vešla kantorova žena. „Nejsi mešuge?“ smála se, on jen šťastně přikývl, nerušila ho, vůbec ji nevnímal. Pomyslel si: hodná stará ženská. Hebrejské knihy pohřbil v kufru, byly to kusy zlé minulosti. Sedl si na ten kufr. Teď začínám růst, říkal si. Pokoj kolem něho se točil, seděl v centru všeho toho víření. Ještě večer tu tak seděl a přemýšlel, kolem něj nekonečně rotovala minulost, seděl v centru světa, teď byl svět stvořen nanovo. Každou chvíli si něco zanotoval, předtím nezpíval nikdy. Vrchní kantor rozrazil dveře, bručel udiveně: „Nejsi mešuge?“ Albert se smál. „Odkdy umíš zpívat?“ zeptal se kantor. „Odedneška.“ V mladíkových očích viděl kantor ten rotující svět. Všechny ventily byly otevřeny, všechny póry se napájely dosytosti, po prvním opojení byl požitek ještě blaživější. Všechno tu teď bylo, příroda i lidé, všechno se ze všeho vydávalo, Albertova paže se po tom všem žádostivě vztahovala, brala a dávala. Dva roky přešly jako letní noc, studium už nebylo těžké, Albert si užíval všeho, co se mu nabízelo: jakési děvče z obchodu mu obětovalo vroucnost první lásky, pak začal být náročnější, rozpoznával rozdíly, zahodil bez přemýšlení malé štěstí, aby mohl ulovit větší. Už jen velmi zřídka, v nejzazších záhybech doširoka rozevřené duše se v něm občas pohnula utlačenost minulých dob, popíraná, obávaná, nenáviděná. Když se to v něm někdy hnulo, vybuchovala v něm nenávist vůči otci, dědovi, předkům. Po maturitě, když ho otec poslal do Budapešti do rabínského semináře, složil při vynuceném polibku na rozloučenou tajně slavnostní slib: Sem už se nikdy nevrátím. Matce věnoval úsměv díků jako odškodné. Během první hodiny jízdy rychlíkem vyhodil všechny doporučující dopisy talmudským veličinám a vzpomínky na všechno svazující oknem ven.

Třetí kapitola

Pronajal si pokoj na Vácké třídě, dělil se o něj se dvěma studenty medicíny. Ti ráno odcházeli na kožní kliniku, on zůstal ležet. Vstával až kolem jedenácté a šel na procházku k Dunaji. Rád se díval na parníky, které zadumaně odplouvaly po světlezelené zářivé vodě na jih do maďarské pusty. Pak se vmísil do davu promenujících, byla tu k vidění spousta elegance a půvabu. Občas se chvíli kradl za nějakou kráskou, opatrně, aby ho nezpozorovala. Nezajímaly ho jen půvabné tváře. I klobouček s bílými pírky, barevná punčocha, sametová stuha kolem štíhlého krku — to vše stálo za chvilku důkladného pozorování. Místnímu jazyku nerozuměl, připadal mu fantastický: slova, jež zněla jako výbuchy vášně, vokál mezi mnoha konsonanty jako signál z loveckého rohu, útržky vět jako náboženské zaklínání.

Po čtyřech týdnech se poprvé octl ve společnosti. Medici ho vzali s sebou do hospody. Seděl tam, tichý a nemluvný, mezi studenty a umělci, většinou byli obojí — a současně ani jedno z toho. Spousta národů a ras tu žvatlala budapešťským žargonem, Maďaři, Rakušané, Rusové, Poláci, Srbové, Rumuni, Italové a Řekové. Všichni dělali do politiky; občas se strhly pouliční bitky, které musela ukončit policie. Nejčastěji se mluvilo o umění, chudobě a bohatství.

Peníze, které mu uspořila matka, nosil v koženém váčku pod košilí. Kupoval si za ně městskou zábavu. Rád chodil do opery, ale i na pokleslejší umění, do varieté, do hudebních kavárniček v městském parku. V laciných pivnicích trávil celé noci. Nezajímali ho jednotliví hosté, fascinoval ho ruch, který tu vládl. Vydržel celé hodiny sedět a pozorovat: pohybující se paže houslistky, pramen vlasů na čele cikánského primáše, vzrušený rozhovor dvou světáků, nadšené vzdechy návštěvnice z venkova, dýchající, pohybující se masa. Město ho vzrušovalo a zneklidňovalo. Ráno byl někdy tak unavený, že by nejraději zůstal v posteli až do večera, ale už v jedenáct ho to zase táhlo ven mezi lidi, mezi barvy. Bez dechu pozoroval i sebe sama — nebylo lehké v tomhle městě volně dýchat.

Po půl roce, když bilancoval, byla jeho hruď naplněna krásou světa až k prasknutí. Ale jeho zostřený zrak a zkoumavý sluch byly na stráži a varovaly před vším, co se opakovalo. A opakovalo se mnohé: cikánská cimbálka, jedna jako druhá, Andrássyho třída, stejná nahoře jako dole. Bylo to všechno veliké a krásné, ale muselo přece existovat ještě něco většího a krásnějšího! Dávno pootvíral všechny dveře k zábavám, k nimž měl přístup. Jiné neznal. Jen si představoval něco nudného, uniformní fádnost, bezduchou okázalost. Nastřádané zážitky ho začaly tlačit v duši. S kolika lidmi už se tu seznámil, kolik koncertů a divadel navštívil — a k čemu to všechno? Začal se ptát po smyslu života — a žádný nenacházel.

Vypravil se do rabínského semináře a nalezl tam karikatury svého otce. Rozohňovaly se nad nicotnostmi, nad zákony a formulkami ustrnulými v proudu tisíciletí. Zjistil, že toho ví víc než většina ostatních, a založil si na tom živnost. Dával pomocné hodiny, chladnokrevně vyměňoval Boží slovo za buřty a pivo.

Zevnějšek byl stále stejný: dlouhé špinavé vousy, nenasytné oči, páchnoucí ústa nad znesvěcenými knihami. Tamní atmosféra se mu hnusila a zároveň ho přitahovala, byl v ní pevně ukotven, násilím se z ní musel každý večer vymanit a vrhnout se do toho druhého světa, kde bylo světlo, radost, ženy, zpěv. V hospodách plných kouře z cigaret mu pak ty světy splývaly v jeden. Barové tanečnice tančily na koberci z dlouhých špinavých vousů, šansoniérky zpívaly žalmy, mondénní dámy z Andrássyho třídy si stříhaly vlasy a seděly namačkány v ženském oddělení synagogy pod přísným dohledem jeho otce. Albert věděl, že se mu to jen zdá, věděl, že jsou to dva světy, do nichž nahlédl a jež se teď vzájemně sváří. Ve skutečnosti odmítal oba. V tom pocitu ho jednoho dne utvrdil zbožný rabínský kandidát, kterého spatřil sedět na klíně šlapky. To Albertem otřáslo: Jsem přesně stejný! Od té doby chodil po městě jako na číhanou, pozoroval domy, lidi, naslouchal hudbě, která se z města linula, a byl připraven ke skoku. Někde přece musí být styčný bod, kde se oba světy setkávají! Chodil na burzu, díval se, jak jedni rozhazují rukama samým štěstím, zatímco druzí, ti podvedení a rozdrcení, jimi zoufale lomí. Chodil do vykřičených barů, díval se, jak zralí muži pevných názorů měknou pod rukama prodejné krásky. Chodil do rabínského semináře a díval se, jak se hladoví mladíci houževnatě zakusují do vět, které se jich nijak netýkají. Všechno to bylo zcela nesmyslné, byl to podvod a byla to křeč, každý podváděl každého a každý byl se svou lží sám, sám ve své křeči.

Vrhl se na filozofii: Spinozu a Nietzscheho četl už v kvartě na gymnáziu, teď se tím vším prokousával houževnatě jako krysa, Kant, Schopenhauer, Fichte — hltal jednoho přes druhého, nahodile, nenasytně. U Macha se zarazil. Přežraná krysa vyzvracela hvězdy, celé světy, kosmy, systémy; Platón, Ježíš, Mojžíš, Maimonides. Ale za tím vším vždy jen to jedno: Žena. Každý cíl — Žena, každá myšlenka — Žena. Nepokojné ruce toužily po Ženě. Žena tu všude trůnila a vábila ho tím, jak kráčela, jak seděla, jak ležela, jak stála, jak si kladla ruku na ucho, jak si česala vlasy, jak se hýbala, jak se usmívala. I ošklivý úšklebek na jejích rtech byl pro Alberta vzrušující. Jeho oči byly jako laso, které bez ustání nešikovně vrhal vstříc všem ženám. Ženy, jež se procházely po ulicích, parkem a zahradami, vysedávaly v kavárnách, byly ovšem nedosažitelné jako Bůh sám. Přesto je Albert ohmatával pohledem: oči malých děvčátek, stehna kráčejících dam. Žádnou nevynechal, byť byla sebeméně přitažlivá — pod ošklivou slupkou tušil vášnivá tajemství. Představoval si je ve svém soukromém budoáru v obrovské posteli anebo v lese. U každého kmene halda ženského šatstva a ony ležící nahé na mechu. Syn velkého talmudisty se cítil být zapředen do nějakého strašného, velkolepého plánu, který ale nechápal. Přece tu musí být nějaké slabé místo, místo doteku mezi světem tady a tam. Potloukal se po Andrássyho třídě, po hospodách a po vykřičených čtvrtích a hledal to místo. Stál na břehu Dunaje a rozhlížel se, jestli nepřipluje po vodě, postával tam, často okouzlen párem cizích očí, a říkal si: „Teď! Teď!“ Horečnatě zanícenýma očima prohledával lavičky v parku, v opeře napínal uši, jestli nezazní v koloratuře. Konečně se mu zdálo, že ten bod vidí! V hospodě, kam ho zavedli medici — tam seděla: sboristka Etelka Tirejová.

Zpočátku ji vnímal jen jako souhru dvou barev: blankytné a blond. Etelka prý pocházela z nějaké vsi na Tise, nic bližšího nikdo nevěděl. Kamarádky si o ní myslely, že je hloupá, muži krčili rameny: Je jen zasněná. Působila netečně, jak celé hodiny držela mezi zuby brčko od limonády. Když vstala, převyšovala všechny ostatní dívky. Jako primadona by se jistě vyjímala, ale to nepřipadalo v úvahu, ostatní sboristky se jejímu hlasu jen posmívaly.

Albert netušil, že to Etelčiny oči barvily vzduch kolem do blankytna. Viděl jen ji v oblaku modrého cigaretového kouře nad mramorovou deskou stolu, ostatní dívky byly jen reliéfy — zajímavé sice, ale bez jakéhokoli vztahu k jeho touze. Kroužil kolem Etelky jako kolem trůnící královny. Ohromeně poslouchal, jak pod ní praská proutí v křesle, představa, jak její mohutné tělo vyplňuje tu proutěnou skořápku, ho dováděla k šílenství. Blížil se k ní ale velmi pomalu, velmi opatrně. První týden sedával u vedlejšího stolu a lomcovala jím dávno odložená plachost. Připadal si nuzný a ubohý jako nějaký škaredý hmyz, příliš hubený ve srovnání s ostatními a ohavnější než všichni, co tu seděli, byť mezi nimi byli i hrbáči, mrzáci s protézami a syfilitici s rozežranými nosy.

Konečně se odvážil na ni promluvit. Jako by na to čekala, překvapivě rychlým pohybem k němu otočila tvář. Vydal se jí zcela všanc, vyprávěl jí o svém dětství a mládí. Pohledy ostatních ho varovaly: zbytečná námaha, je hloupá, netečná, lhostejná. Rozčílil se, řekl něco lascivního. Etelka vstala a šla pryč. Následoval ji. Po čtvrt hodině vyprávěla ona jemu: až do svých šestnácti byla služkou v Segedínu, pak u sedláka krmila prasata a od podzimu zpívá ve sboru a chodí na konzervatoř. Jenže její úspory jsou dávno pryč, takže teď trpělivě čeká, co bude. Byla plná ctižádosti — to ho překvapilo. Řekl jí to. Zasmála se a i v tom smíchu byla ctižádost.

„Cítím se hrozně osamělá,“ přiznala. To přiznání ho naplnilo štěstím. „Chci vám sloužit, chci být váš otrok, vkládám vám do rukou veškerou moc nad sebou,“ řekl vášnivě — a pakt byl uzavřen. V městském lesíku ho chytila za ruku. U kantora v Přerově kdysi z dlouhé chvíle četl knížku o školení hlasu, o tom jí teď vyprávěl. Zbystřila. Zazpívala pár taktů. Zvolal: „Musíte cvičit, cvičit!“ Byl si jistý, že dostane stipendium pro chudé studenty rabínství. Na podzim by měl dostat peníze, daruje jí je. Začal teď do semináře chodit pravidelně, aby mu stipendium neuniklo. Za čtyři roky by mohl být rabínem. Ale to se nikdy nestane, pomyslel si vesele: Etelka je křesťanka, ona je moje budoucnost. Že by mohl studovat něco jiného, ho ani nenapadlo. Budoucnost si vůbec neuměl představit, takže nějaké praktické studium považoval za zbytečné.

Jeho vznícená oddanost Etelku nejprve děsila, pak se jí jeho vášeň zalíbila. Vždycky toužila po vášnivém vztahu. Už spolu nechodili po hospodách. Pronajal si pokoj jen pro sebe, tam ho navštěvovala. Stále mluvila o své velké budoucnosti. Snažil se potlačit skeptický úsměv, snažil se věřit jejímu hlasu, přestože na ní miloval všechno mnohem víc než ten hlas. Každý prst, každý vlas. Čím lépe ji poznával, tím víc se mu rozplývala před očima, až tu byla zas jen ta původní vize dvou barev: blankytná a blond. Zatím se mu neoddala zcela, on ji o to nežádal, protože věděl: jsme jako dva plameny, jednou splyneme v jediném ohni. Ale úplně jistý si jí nebyl. Někdy ho přepadala hrůza z cizoty, když jí pohlédl do tváře. Přesto se vedle ní cítil v bezpečí. Odhadoval, že je patrně o něco starší než on, snad třiadvacet; nechtěla mu to říct. Ale co znamenají roky, co znamená čas? Čas je jen houpací sítí nad voňavou kupkou sena. Byl to sladký pocit, houpat se nad zemí, stále výš a výš.

V létě napsal domů, že prázdniny stráví v Budapešti. Matčiny prosebné dopisy spálil. Etelka nesměla vědět, že mu došly peníze a že trpí hladem. Zůstali mu tři žáci, museli zaplatit dopředu. Živil se starým chlebem, když měla přijít Etelka, koupil víno. Postavil ho na stůl k oknu, vedle něj sklenici páchnoucí po odolu. Etelka pila, aby ho neurazila. Večery byly nesnesitelně horké. Seděli u otevřeného okna a čekali na pravidelnou večerní bouřku. Pak jeli k Dunaji. V jednom z takových večerů se mu vydala. Nic to nezměnilo, zůstala pro něj vizí.

Jednoho večera, když Etelku nečekal, šel do letního divadla. V řadě před ním seděla dáma v černém, mezi černými vlasy a černými šaty zářila bílá šíje. S údivem zjistil, že se nemůže soustředit na představení; bílá šíje ho nekonečně přitahovala. Ještě před přestávkou musel pryč, bál se, že by se do ní jinak zakousl zuby. Ten zážitek jím otřásl, jako propast se před ním rozevřelo tajemství. Miloval Etelku, a přece byl očarován bílou šíjí cizí ženy, jíž ani neviděl do obličeje. Příštího večera položil lítostivě tvář na Etelčin krk. „Co ti je?“ zeptala se nechápavě. Neodpověděl, vystrašeně mlčel. Věděl, že démoni nad ním stále ještě mají moc. Bylo to hrozné: každý velký cit mohl být otřesen kusem zářící, cizí, bílé ženské kůže. Jsou-li ostatní stejní jako já, pomyslel si, co pak jeden druhému znamenáme? Jak může svět existovat, když jsme všichni v područí téhle magie? Jestli jsem ale jiný než ostatní, jak ke mně může mít někdo nějaký vztah? Jsem snad jen pohlavním údem nějakého démona? Kdybych to tak mohl Etelce říct, úplně upřímně jí všechno říct, ó ano, to by bylo dobré, to by bylo osvobozující. Ale tolik odvahy nebudu mít nikdy. Naopak se musím snažit držet to všechno v tajnosti. Kdyby se to dozvěděla, byl by všemu konec.

Kdyby se to dozvěděla, byl by všemu konec — rytmus téhle věty ho začal pronásledovat. Slyšel ho v rachocení aut projíždějících kolem, v písničce flašinetu, týral ho, dokonce když Etelku objímal. Kdyby se to dozvěděla, byl by všemu konec. Celé týdny přemítal o původu svého démona a nabyl přesvědčení, že je to dědictví po předcích. Všechno po nich zdědil — i démona. Vykřikla ve mně potlačená smyslnost předchozích pokolení; vytryskl ve mně tisíciletý pramen. Zdědil jsem i to bahno, které mi kalí krev a činí mě mdlým: bahno talmudské učenosti, talmudské bázlivosti. Všechno, co nenávidím, je ve mně, jsem zašit ve své kůži z ghetta; a kdybych si stáhl kůži z těla, nic tím nezískám, pod kůží bije srdce, srdce mých předků, můj mozek je mozkem mých předků.

Etelka netušila, že ji neobjímá, nýbrž se jí drží jako klíště. Přisával se k ní, ona byla dobrý bůh, on pomatený blouznivec spočívající na Etelčině hrudi, na té svaté zdi, jež chránila nejsvětější svátost: její srdce.

Ve druhém roce opravdu získal stipendium. Všechny peníze dal Etelce. Ještě téhož dne zašli za Törökem, proslulým učitelem zpěvu. Etelka zpívala, starý muž seděl nervózně za klavírem, přerušil doprovod, poručil začít znovu. Jeho tvář se čím dál víc protahovala, ani ji nenechal dozpívat do konce. „Naučte se vařit,“ řekl.

Hodinu spolu chodili po městě, Albert ji podpíral a utěšoval. Neposlouchala ho. Pak se od něj najednou odpojila. „Nezastřelím se!“ slíbila mu na rozloučenou.

Věděl, že si najde jinou cestu. Seděl doma a čekal na ni, ona ale spřádala plány: cesty celého světa ležely před ní jako na podnose. Možná už se pro něco rozhodla, ale neřekla mu to. On žil jen pro ni, ale pro co žila ona? To Albert vlastně nevěděl a to nevědění bylo nesnesitelné. Nemůže milovat vizi, jež zpívá v opeře a po kavárnách možná dělá bůhvíjaké obchody. Musí ji poznat blíž!

Musím jí být stále nablízku, připomínal si, je celá rozežraná ctižádostí. Musím s ní chodit do opery, tam je možná jiná než tady. Možná se mi nebude líbit, co tam uvidím, ale všechno je lepší než tahle nejistota, tenhle sebeklam. Kdybych tak uměl zpívat, mohl bych jí být blíž, pořád po jejím boku, při zkouškách nových kusů a večer během představení… Albert vstal a zanotoval pár taktů. Kdysi přece zpíval! V tom nezapomenutelném odpoledni. „Nejsi mešuge?“ zeptal se ho kantor. „Mešuge,“ zamumlal Albert. Jeho zpěv byl jako vraní krákání. „Ano, zbláznil jsem se,“ řekl pak nahlas.

Ale ty dlouhé večery (nemohl se toho pomyšlení zbavit), ty dlouhé večery. Co dělá o večerech? Sedí v pokoji před pultíkem s notami? Leží bdělá v posteli? Má společnost? Má nějakou matku, nějakého otce? A čím jsem jí já? Nevím, nevím, čím jí jsem; patrně ničím důležitým, jen nepodstatným rozptýlením a flirtem pro nudné hodiny.

Já ale toho nepřítele znám, který mi našeptává tyhle myšlenky, usmál se. Znám tě, zlý duchu pochyb. Já však nechci pochybovat, chci milovat! Nechci, abys byl mou součástí! Sedřu si tě z kůže jako kus zlé minulosti, vyloučím tě z těla jako tasemnici.

V devět ráno se vplížil do opery. Sboristky cupitaly ustrašeně za primadonami jako hladové žebračky za navoněnými kuplířkami. Nebylo těžké schovat se do davu. Těsně před začátkem zkoušky se přihrnula Etelka. Byla bledá a udýchaná a potřebovala dobrých pět minut, než se dala dohromady. Když dirigent plísnil nějakou sólistku, Etelka ožila stejně jako ostatní sboristky. Tahle subalterní podlost, kterou u ní Albert neznal, byla příšerná. Vždycky si Etelku spojoval s velkým uměním, čistým jako plamen — a ona tu najednou stála jako malá stenotypistka na koberečku u přísného šéfa. Utekl pryč a namlouval si, že dnes měla Etelka jen špatný den: možná špatně spala, měla zlé sny, možná ji bolela hlava, něco nepříjemného se jí přihodilo, někdo jí umřel, někdo ji urazil. Ale v hloubi duše věděl: nic zlého se jí nepřihodilo, nikdo ji neurazil, nikdo jí neumřel. Tak jako tam stála dnes, stojí tam každý den, nuzné stvoření, závistivá subalterní bytost. Dokonce se tam její bujné tělo scvrkává, stává se siluetou, vytlačuje tu vizi. Buď zase vizí! modlil se bojácně se zavřenýma očima.

Druhý den se znovu vplížil do opery, všechno se opakovalo. Chodil teď do opery každý den a pozoroval přízrak Etelku. Netušila, že ji sleduje. Poznal celou ubohost její existence a stále vtíravěji se mu vracela myšlenka: ničím pro ni nejsem, ničím pro ni nemohu být. Jsem posledním svého rodu, rodu učených talmudistů. Knihy jsou naším svatostánkem, naše síla je v úskocích, bydlíme v bahnité tůni ghetta, tady jsme jen cizinci, lemuři, žádná Etelka tu pro nás neroste, musí přijít někdo jiný, aby ji probudil.

Ale jakýsi hlas v něm se bouřil proti takovému rouhání a pravil: Rouhej se sám sobě, proklínej se, roztříšti se, stejně jsi neporazitelný. Sestup do nejhlubší šachty zoufalství, stejně jsi vyvolený, abys vždycky znovu vstal, vždycky znovu byl, čím jsi, dnes i za tisíc let. Tvá krev je svatá, bičuje tě a očišťuje, Bůh je v tobě, duch Boží se nad tebou vznáší!

Etelka už mu nebyla jen děvčetem Etelkou, byla mu symbolem tvořivých sil. Už jí nechtěl sloužit a být jejím otrokem, chtěl s ní zápasit. Zápasit o ni, zápasit o její duši. Když někdy byla s ním, unavené děvče v chudém studentském pokoji, rostla mezi nimi ledová cizota. Musí přijít někdo jiný, aby ji probudil, aby se něco stalo, aby něco vzniklo, vzdychal, já jsem odsouzen jen zpovzdálí přihlížet.

Cítila jeho slabost, potřebovala oporu; viděl, že ji hledá. Na zkouškách koketovala s režisérem, hladila dirigenta po tvářích. Každý pozdrav kterémukoli zpěvákovi Alberta bolel: měla by být nedobytná, pohled jako ostrý meč! „Nezahazuj se!“ zařval na ni jednou u vchodu do opery zelený vzteky. Nikdy si nevšimla, že sem chodí — teď byl prozrazen. „Nezahazuj se!“ zopakoval. „A ty za mnou nesliď!“ odsekla. „Vždycky za tebou budu slídit,“ odpověděl se zlým úšklebkem, „kamkoli půjdeš, kdekoli se zastavíš, budu všude. V noci budu stát pod tvým oknem a hlídat stín, který vrhá pouliční lampa; budu hlídat každý tvůj pohled, nic mi neunikne.“

„To ti nepomůže,“ vysmála se mu a utekla. Byl jako ochromený, nemohl ji následovat. Večer zůstal doma, ale Etelka nepřišla. Další den zůstal doma, Etelka nepřišla. Celý týden nevycházel, ale Etelka nikdy nepřišla. Věděl, že je konec. Seděl na zemi, bolely ho kosti. „Sedím šive za mrtvou,“ usmál se hořce, „jako pravověrný žid držím stráž u mrtvé.“

Po týdnu se vzpamatoval. Etelka přece žije! připomínal si. V deset ráno si sedl do kavárny naproti opeře. Etelka tam musí být, tady na ni počká. U velkého okna vznešené velkoměstské kavárny si připadal neobyčejně směšně: židovský kluk, židáček z ghetta ve vznešené městské kavárně. Zdálo se mu, že se mu posmívají všichni, co tu sedí: židáček z ghetta ve velkoměstské kavárně. Jako bys vyrostl na zámku! smál by se mu předseda Blum. On ale vyrostl v temných uličkách ghetta a to nelze napravit. Až Etelka přijde, skrčím se, zalezu pod stůl, udělám se úplně malinkým, aby mě neviděla, aby neviděla, že tu na ni čekám, aby nevěděla, že za ní běhám jako pejsek, aby si nemyslela, že jsem její hračka.

Vzal do ruky maďarské noviny a s údivem zjistil, že všemu rozumí. Chápal dokonce přílohu pro pojišťovací matematiky. Vzhlédl směrem k opeře a zhnuseně odhodil noviny na židli: kvůli ní je všechno beze smyslu, všechno mi vzala. Je mocná, její punčochy, které uctívám, jsou mocnější než můj duch a než Bůh ve mně, kterého ponížila. A já se s tím musím vyrovnat, musím to vzít jako nezměnitelný osud, proti němuž není odvolání, proti němuž nepomůže žádný vzdor ani modlení! A téhle hrůze se říká „šťastné mládí“ a je prý zřídlem těch nejkrásnějších citů, těch nejčarovnějších vznětů ducha, té nejnádhernější hudby světa! Ach, všichni vy svatí popírači pozemských rozkoší, prozraďte mi to nepochopitelné tajemství, řekněte mi, jak jste to zvládli, abyste zůstali cudní. Jsem jen ohavný chuchvalec krve, který z rodičky vyjde po porodu, proč jsem se narodil, pro čí potěšení, pro potěšení jakého démona musím žít!

Zíral směrem k opeře. Brzy se otevřou brány, Etelka se v nich zjeví. Buď statečný, bojácný židáčku, možná uvidíš strašlivé věci. Přiznej to, židáčku, byl bys šťasten, kdyby za tebou přiběhla s uplakanýma očima, kdyby neměla to své velkolepé tělo, jen dvě uplakané oči. Přiznej to, židáčku, nic by tě neučinilo šťastnějším než její neštěstí, protože bys věděl, že je nešťastná kvůli tobě, že pláče kvůli tobě. Přiznej to, židáčku, třeseš se před tím, co se stane nebo se už možná stalo. Pohled na skvostnou, šťastnou Etelku tě zničí. Ach, nemyslet na to! Nemyslet na všechny ty strašné možnosti! Pod mramorovou deskou stolku sepjal Albert kradmo ruce k modlitbě. Číšník to viděl a ušklíbl se. Dej, Hospodine, kterému jsem byl tak nevěrný, ať mi Etelka zůstane věrná, ať z ní není nevěrnice, jako je nevěrník ze mě. Nesplácej zlo zlem, Hospodine, v tomto jediném případě dej průchod své milosti a já budu chválit tvé jméno, tvou moc a slávu až navěky!

Brány se otevřely, vyšel z nich dirigent a za ním mnoho dalších pánů a dam. Konečně se objevila i Etelka. Albert se přikrčil, srdce mu bušilo strašlivou rychlostí. Na hlavě měla nový klobouk, vypadala nádherně. Nebyla uplakaná a v jejích blankytných očích nebylo ani stopy po smutku. V obličeji byla pořád stejná, spíš ještě krásnější než dřív. Najednou zůstala stát uprostřed chodníku a rozhlížela se pátravým pohledem na všechny strany. Albert jásavě vyskočil: Čeká na mě! Hledá mě! Každý den na mě marně čekala, marně mě vyhlížela! Jsem tady, jsem tady! Konec čekání, konec bolesti! Hodil na stůl pár mincí — a zarazil se ve skoku: zavěšena do cizího muže přešla Etelka na druhou stranu.

V tom okamžiku se ohlédla a spatřila ho. Usmála se na něj, v jejím úsměvu nebyla ani stopa rozpaků. Albert zavřel oči. Dobře si prohlédl jejího společníka: byl to žid! Asi čtyřicetiletý, možná starší, muž velkého světa s pátravýma, nadřazenýma očima. Albertovi vytryskly slzy vzteku, s pláčem běžel domů. Za hodinu se uklidnil. Takhle houževnatý může být jen žid, posmíval se v duchu sám sobě, gój by se už dávno zastřelil nebo pověsil. Ale žid se přenese přes všecko. Věděl jsem dopředu, jak to dopadne, už jsem se pomodlil šive, můj židovský rozum to všechno věděl předem, někdy je ta židovská hlava a židovská krev k nezaplacení. Není to žádný krasavec, ten můj nástupce, a je starý, mohl by být mým otcem. Chodí s ním jenom pro peníze, je to děvka, je to mrcha, je to chonte!

Zarazil se a položil si dlaně na oči. Stále je před sebou viděl. Nechtěl je vidět, nechtěl Etelce spílat, nechtěl na ni vůbec myslet, anebo když by to nešlo, chtěl myslet jen na tu původní Etelku, na tu zemřelou, ne na tu nevěrnou, prodejnou děvku. Kdyby se mi to povedlo, blouznil, stal bych se větším. To by byl přece zázračný kousek, kdyby se mi to povedlo. Ale jak to mám udělat? Mám si namluvit, že ten cizí muž byl Etelčin otec nebo bratr? Nesmysl: byl to přece žid. Ale třeba to byl nějaký režisér nebo divadelní agent, který Etelce nabídl angažmá, a proto se k ní směl chovat tak důvěrně. To by přece bylo možné. Ne! Je to dokonce velmi pravděpodobné, jinak by se na mě Etelka přece tak nevinně neusmívala. Prudce potřásl hlavou: Blázne! Nemáš dost odvahy pohlédnout pravdě do tváře? Nemáš dost síly zahodit marné naděje? Chudáčku židáčku! Pro tebe žádné Etelky nerostou. Musí přijít někdo jiný, aby ji probudil.

Ale ten druhý je přece taky židák jako já! křičel v něm vzdor, i když vypadá jako světák. Takže nemohu obviňovat už ani své židovství. V souboji o Etelku mě neporazil žádný árijský atlet. Jen já sám, Albert Wolf, jsem byl příliš slabý na to, abych si Etelku udržel.