ZLOČIN V AMALFI

Přeložila Helena Matocha

INTRIG I AMALFI

Copyright © Anders de la Motte & Anette de la Motte 2025

Published by agreement with Salomonsson Agency

Translation © Helena Matocha, 2026

ISBN 978-80-284-0311-9

Seznam osob

Účastníci zájezdu

Lara Belmonteová, 46 let

Delegátka a průvodkyně. Provozuje rodinný podnik Belmonte Travels.

Hugo Lind, 50 let

Učitel dějepisu a zaskakující řidič autobusu.

Gottfrid „Gotte“ Byhlén, 70 let

Majitel a generální ředitel firmy Čokoládovny Byhlén, a. s.

Edit Byhlénová, 44 let

Gottfridova třetí a aktuální manželka. Personální ředitelka, Čokoládovny Byhlén, a. s.

Carl Byhlén, 43 let

Gottfridův syn z prvního manželství. Zástupce generálního ředitele, Čokoládovny Byhlén, a. s.

Lovisa Stolpenhjelm-Byhlénová, 41 let

Gottfridova dcera z prvního manželství. Manažerka rozvoje, Čokoládovny Byhlén, a. s.; spolu s manželem Gustafem spravuje zámek Stensätra.

Gustaf Stolpenhjelm, 36 let

Podnikatel a majitel zámku Stensätra.

Sonja Byhlénová, 60 let

Gottfridova druhá manželka. Módní návrhářka; členka správní rady, Čokoládovny Byhlén, a. s.

Polly Byhlénová, 34 let

Gottfridova nevlastní dcera z druhého manželství. Instruktorka jógy.

Tom Aronsson, 69 let

Finanční ředitel, Čokoládovny Byhlén, a. s. Gottfridova pravá ruka.

Jackie Byhlén-Malmbergová, 65 let

Gottfridova mladší sestra. Majitelka a ředitelka firmy Královna Karamelka, a. s.

Ian Malmberg, 65 let

Jackiin manžel. Obchodní ředitel, Královna Karamelka, a. s.

Viktor Byhlén-Malmberg, 39 let

Syn Jackie a Iana. Zaměstnanec, Královna Karamelka, a. s.

Policie

Baldassare Russo, 55 let

Komisař

Pátek

Říká se, že až nadejde poslední soud a lidstvo konečně uzří zahrady Edenu, pro Amalfitány to bude den jako každý jiný. Neboť ani ráj svou krásou nepředčí tento kout země.

Hoteliér Pompeo Merola uvažoval o těchto slovech pokaždé, když vystoupal na nejvyšší balkon hotelu, ten na chodbě hned vedle hlavního vchodu. Nemohl s nimi než souhlasit.

Jak by se vůbec něco mohlo měřit s krásou, jež ho obklopovala? S majestátními zelenými kopci, průzračně modrou vodou, jež splývala s nekonečným nebem – takovou závratnou nádheru není možné vysvětlit bez pomoci mořských bohů, nymf, světců a zázraků.

Pompeo nabral vzduch do plic a na vteřinku téměř pocítil Boží přítomnost. Věděl, že nikdy, dokud bude naživu, se mu jeho pracoviště neomrzí.

Hotel Monastero Santa Rosa se nacházel na samém okraji strmého rozeklaného útesu a zdálo se, že celou kamennou stavbu nadnáší božská ruka.

Vysoko v teplém vzduchu zadumaně kroužilo pár racků, jako by dosud přemýšleli, čím stráví dnešní den. Pompeo je chvíli sledoval a pak se zahleděl na moře. Kousek nalevo, na protější straně Salernského zálivu, se rýsovala Punta Licosa, pojmenovaná podle jedné z bájných sirén, které svým zpěvem obluzovaly mořeplavce. Amalfské pobřeží, La Costiera Amalfitana, je čtyřicet kilometrů dlouhý pás mořského břehu, ověšený malebnými vesničkami jako blyštivým perlovým náhrdelníkem a vroubený dramatickými útesy, vzkvétajícími citronovými plantážemi a třpytivým Tyrhénským mořem.

Navíc má strategickou polohu u historických plavebních tras mezi Evropou, Afrikou a Středním východem. Během staletí se mnozí dobyvatelé pokoušeli zmocnit těchto vytoužených břehů násilím. Řekové, Římané, Arabové, Španělé, Francouzi i Britové. A kdo by jim to vyčítal? Kdo by nechtěl vlastnit kousíček ráje?

Pompeo si však žádné podobné nároky nečinil. Byl zcela spokojený s tím, že šéfuje patrně nejluxusnějšímu hotelu na celém Amalfském pobřeží.

Shlédl na terasy zarostlé zelení, jež tvořily hotelovou zahradu, stupňovitě klesající až k bazénu, který vypadal, jako by přečníval přes hranu útesu. Ranní slunce šplhalo po nebi vzhůru, zanedlouho se začnou hosté probouzet. Odpočatí a připravení prozkoumávat vše, co jim Amalfské pobřeží může nabídnout.

Pompeo se podíval na náramkové hodinky. Nadešel čas na jeho ranní obhlídku. Opustil balkon a loudal se chodbou k výtahu, který vedl do nižších pater. Hotel byl postavený ve svahu, vchod se nacházel v nejvyšším patře, na úrovni klikaté venkovské silnice, kdežto nejspodnější podlaží ústila do zahrady.

Mnoho staletí byla tato budova ženským klášterem, schovaným za zdmi před okolním světem. Místem ticha a oddanosti Pánu. Později byly klášterní cely přeměněny na luxusní pokoje a apartmá, ale klid a ticho se zde stále držely v tlustých zdech a nakazil se jimi každý, kdo vstoupil do jejich dveří.

Pompeo minul starou dřevěnou zpovědnici, která měla dodnes otvor vedoucí přímo do kostelní síně. Kdysi v ní sedávaly jeptišky, šeptaly doznání knězi sedícímu za zdí a prosily Boha o odpuštění. Hoteliéra jako vždycky napadlo, jaké hříchy mohly vůbec proniknout na tohle místo. Jenže i v ráji se koneckonců nacházel had.

Nikde není před zlem zcela bezpečno.

Vedle kazatelny se nacházelo obrovské okno s výhledem do vnitrozemí. Na háje, terasy a domy, které se táhly vzhůru po svazích všude, kam oko spočinulo. Dalo se odsud dohlédnout až na proslulé zahrady v Ravellu, vysoko na náhorní plošině.

Pompeo se tu však nezastavil, aby si vychutnal výhled. Kráčel dál k výtahu. Cestou zkontroloval, že obrazy na zdech visí rovně a květiny ve vázách na stolech nejsou zvadlé.

Jednu stranu výtahu tvořila prosklená stěna, aby bylo možné kochat se výhledem celou cestu do nejspodnějšího podlaží. Pompeo si prohlédl svůj odraz ve skle. Posunul si uzel na kravatě o pár milimetrů stranou, aby ho měl dokonale uprostřed.

Ve spodním patře vystoupil a vybral si chodbu s prosklenými zdmi, přes něž se dala obdivovat zdejší impozantní sbírka vín. Lahví prakticky ze všech regionů Itálie, z nichž některé svou cenou výrazně převyšovaly jeho měsíční plat.

Pompeo zkontroloval měřič teploty a vlhkosti v archivu a pokračoval k hotelovému baru, kde důkladně prověřil barový pult, aby se ujistil, že je náležitě vyleštěný. Odtud se vydal do knihovny a rozhlédl se po policích.

Všiml si, že jedna kniha není pořádně zastrčená. Vytáhl ji z regálu. Byla to publikace o známých sladkostech a pečivu Amalfského pobřeží. Pompeo okamžitě pomyslel na skupinu ze Švédska, která v hotelu právě pobývala.

Signor Gottfrid Byhlén a jeho rozvětvená rodina, všichni pracovali v čokoládovnách a přijeli sem s Belmonte Travels.

Včera večer tu měli velkou večeři. Nejspíš někdo z nich knihu prolistoval a pak ji ledabyle vrátil tam, kde ji vzal.

Pompeo knihu pořádně usadil na místo, spokojeně pokýval hlavou nad tím, že věcem byl navrácen řád, a vyšel otevřenými dveřmi do restaurační zahrádky. Ranní směna zde pilně prostírala k snídani, Pompeo pozdravil všechny zaměstnance jménem a zamířil po dlážděném chodníku k bazénu.

V klášterní zahradě se dříve pěstovaly hlavně byliny a léčivé rostliny, z nichž jeptišky vyráběly medicíny, které pak prodávaly místním obyvatelům. Dnes zahradu tvořila pečlivě rozvržená zeleň. Palmy, olivovníky a cypřiše kvůli stínu, citroníky a pomerančovníky kvůli ovoci, různé květiny pro svou vůni a krásu.

Hoteliér nespěchal. Očekával, že uslyší štěbetání ptáků, jež se jindy nad zahradou rozléhalo neustále. Dnes ráno však vládlo nezvyklé ticho. Dokonce i jednotvárné vrzání cikád znělo tlumeně a zaraženě.

Pompeo nakrčil čelo. Podíval se na nebe, ale viděl jen pár tenkých bílých cárů, které nevěstily bouřku. Co to tedy rozrušilo obyvatele zahrady? Nějaký dravec? Lasička, nebo možná had vyhřívající se na kamenné zídce? Pompeo se rozhodl, že si promluví se zahradníkem, aby to prověřil a nezvaného hosta vykázal.

Sešel po schodech k nekonečnému bazénu, kolem nějž stála perfektně vyrovnaná lehátka. Slunečníky stažené a zajištěné podle jeho instrukcí.

Na protějším konci bazénu seděl velký racek a zdálo se, že se kochá výhledem na hejna ryb dole v moři. Že by drobnější ptactvo zmlklo kvůli němu? Pompeo tleskl, aby racka zaplašil. Pták mu věnoval odměřený pohled, máchl křídly a zmizel za okrajem útesu.

Hoteliér si zastínil oči před stoupajícím ranním sluncem. Po Tyrhénském moři se šinulo k obzoru pár rybářských lodí. Vlahý vánek s sebou nesl vůni zeleně z horských svahů a slaného příboje dole v hloubce. Téměř dokonalé ráno v ráji.

Nastražil uši, jestli uslyší ptáky. Ale přestože racek byl už pryč, ozývalo se pořád jen tlumené vrzání cikád.

Šel zkontrolovat řadu lehátek pod rákosovou stříškou, která se táhla podél delší strany bazénu.

Na nejzadnějším lehátku spatřil něco, co ho vytrhlo z ranní rutiny. Někdo tam ležel. V hotelovém županu a s ručníkem přes obličej.

Občas se stávalo, že narazil na nějaké ranní ptáče, které nerespektovalo otevírací dobu bazénu. Nebo dokonce na nočního ptáka, který to přehnal s vínem a netrefil zpátky na pokoj. Obě situace si žádaly dávku taktu a diplomacie, v kterýchžto oborech se Pompeo považoval za experta.

Pomalu přišel k lehátku.

Vypadalo to, že pod ručníkem leží spíš někdo z kategorie nočních ptáků. Na stolku vedle lehátka stála nedopitá sklenice a vedle ní ležel mobilní telefon.

Pompeo se zastavil v uctivé vzdálenosti a diskrétně si odkašlal. Zdálo se, že osoba pod ručníkem tvrdě spí.

Hoteliér si znovu odkašlal, tentokrát hlasitěji.

Stále žádná reakce.

Pompeo přistoupil o pár kroků blíž. Teprve teď si všiml, že jedna ruka visí bezvládně přes okraj lehátka. Na zemi pod ní leželo cosi, co vypadalo jako pero, a vedle něj inhalátor.

„Scusi,“ řekl. Pak dodal: „Excuse me. Are you all right?“

Pořád žádná reakce.

Pompeovi se rozbušilo srdce. Náhle si uvědomil, že i skřípot cikád ustal a vystřídalo ho dusivé ticho. Jako by celá zahrada tajila dech a dívala se na něj a spící postavu. A čekala, že se něco stane.

Sklonil se a opatrně uchopil cíp ručníku, který zakrýval obličej. Nadzvedl ho.

Jakmile spatřil prázdný pohled, nateklé modré rty a vypláznutý jazyk, pochopil, že tenhle den asi nebude probíhat tak, jak doufal.

„Dio mio!“ vyhrkl a pustil ručník.

Bezděčně se pokřižoval a roztřesenou rukou sáhl po svém telefonu.

O tři dny dříve

Úterý

1

Nové dobrodružství

Hugo Lind řídil autobus směrem k neapolskému letišti. Nad ním svítilo slunce z jasně modrého nebe, narušeného jen bílým pruhem kouře, který se neustále vznášel nad vrcholem Vesuvu.

Provoz byl tak chaotický, jak se dalo očekávat, ale Hugo si po pár hodinách cvičení s malým turistickým autobusem začínal být jistý v kramflecích. V italské dopravní špičce se vlastně nemanévruje o nic hůř než na zasněžených silnicích Norrlandu. Hlavní je plánování, vnímání rizik a načasování, to vše možná ještě okořeněno špetkou italské drzosti.

Jedno mu ale stále dělalo potíže: odstupy. Už nejméně podesáté odtrhl pohled od zpětného zrcátka a od fiatu, který se autobusu téměř přilepil na zadní světla. Italští řidiči se vždycky mačkají na vozidlo před sebou tak těsně, že by se mezi karoseriemi neprotáhla ani špageta. Nic si nedělají z matematického faktu, že kdyby se něco stalo, neměli by šanci strhnout volant, natož zabrzdit.

Nejúčinnějším trikem, který se Hugo zatím naučil, bylo do zpětného zrcátka zkrátka nekoukat, jenom ho to zbytečně znervózňovalo.

Před pár týdny, o letním slunovratu, přicestoval do Itálie zcela sám. Plnil tak body z úplně posledního seznamu úkolů, který mu zanechala jeho zesnulá žena.

Pomyšlení na Cecilii pořád Huga občas rozesmutňovalo. Avšak jak mu v dopise sama kladla na srdce, dva roky jsou na truchlení akorát, pak je načase se posunout dál.

Prvním bodem bylo přepsat chatu na dvojčata. Maja a Elias už byli dospělí a měli čas i dovednosti na to, aby se o ni starali sami.

Druhý bod se Hugovi také podařil – koupil si zájezd do Itálie, o němž mnoho let snil. Zájezd, který mu nakonec změnil život.

S třetím bodem Ceciliina seznamu upřímně řečeno ještě ani nezačal. Ale uklidňoval se, že kniha, již hodlá napsat, ještě určitě pár týdnů počká.

A pak tu byl čtvrtý bod. Ten, který mu až donedávna připadal zcela nemyslitelný. Hugo se ohlédl na sedadlo za sebou.

Lara Belmonteová, majitelka Belmonte Travels.

Během slunovratu se oba zapletli do případu, kdy se skandinávský turista zřítil z nejstrmějšího útesu ostrova Capri. Policie se chystala to uzavřít jako nehodu, ale Hugo a Lara se spolu pustili do amatérského vyšetřování a odhalili vraha. A jeho motiv. La follia d’amore. Šílenství lásky.

Znovu zašilhal po Laře.

Právě ona mu později pomohla pronajmout si domek s výhledem na Neapolský záliv, kde chtěl v klidu a míru začít s psaním knihy. Díky ní zvládl všechno zařídit, když se rozhodl zůstat v Itálii celé léto. Proto ji nemohl odmítnout, když ho poprosila, aby na jejím zájezdu zaskočil jako řidič.

Aby k sobě byl zcela upřímný, neudělal to jenom z vděčnosti. Líbilo se mu v Lařině společnosti. Byla chytrá a zajímavá a nasmál se s ní tolik jako už velmi dlouho ne. Představa dalšího společného dobrodružství ho rozhodně lákala, ačkoli k ní patřilo, že musel manévrovat s malým modrým autobusem skrz jihoitalský provoz a mít na sobě modrou košili s logem Belmonte Travels na náprsní kapse.

Zatroubil na vespu, která se vecpala do jeho pruhu, a zahrozil jí pěstí, jak to viděl u svých italských kolegů. Motocyklista také zlostně mávl rukou a to Huga naplnilo podivným uspokojením.

Jako by to gesto nějak stvrzovalo jeho nové, popravdě dost překvapivé pracovní zařazení.

Žádný Hugo Lind, učitel dějepisu – nýbrž Ugo Lind, italský řidič autobusu. Autista dell’autobus.

„Řídíš jako Ital, Ugo,“ zasmála se Lara. „Příští exit je letiště.“

Hugo sundal nohu z plynu a nechal se navigovat.

„Připomeň mi ještě jednou, koho vlastně vyzvedáváme. Říkala jsi něco o rodinném podniku.“

„Byhlénovi,“ odpověděla Lara. „Mají firmu, která vyrábí sladkosti. Celkem osm osob.“

„Byhlénovi,“ řekl Hugo. „To myslíš čokoládu Byhlén?“

„Ty je znáš?“

„No jasně. Každý Švéd má jejich bonboniéru na mlsacím stolku.“

„Na čem?“ Lara tázavě povytáhla obočí.

Mluvila švédsky tak dobře, že Hugo občas zapomínal, že to není její mateřština.

„Na mlsacím stolku. To je stůl s dobrotami, který se chystá ke kávě, hlavně na Vánoce. Karamelky, ledová čokoláda, vánoční mošt a klasická bonboniéra od Byhléna.“

„To je nějaká tradice?“

„Přesně tak. Ale abych pravdu řekl, těch bonbonů sníme vždycky jenom půlku. Byhlén mívá některé příchuti poněkud…“

Hugo sjel z dálnice.

„… staromódní,“ dokončil. „Rozinky v rumu a třešňový likér, to nikomu nechutná. A ty novější jsou zase moc moderní. Křupavá malina, svařené víno a jiné podivnosti, místo aby tam dali nugát a mléčnou čokoládu, jak to lidi mají rádi. Navíc je to balení čím dál dražší. Copak je tak těžké vyrábět dobrou čokoládu za rozumnou cenu, aby si ji vychutnal každý?“

Hugo zastavil na červené a vtom si uvědomil, že se do problematiky ponořil nějak hluboko. Bonboniéry Byhlén mu připomněly Vánoce, když byla dvojčata ještě malá, a uvědomil si, jak čas letí. Teď už jim bylo pětadvacet, Maja byla policistka a Elias téměř hotový lékař.

Ohlédl se znovu na Laru. Tvářila se pobaveně.

„Vy Švédi hodně prožíváte sladkosti,“ zasmála se. „Někde jsem četla, že jich sníte nejvíc na světě.“

„To je určitě pravda,“ usmál se Hugo. „Po sladkém se můžeme utlouct.“

Lara tázavě pozvedla obočí.

„Beat ourselves up,“ zkusil to Hugo, ale hned si uvědomil, že tenhle překlad do angličtiny mu moc nepomůže. „Moct se po něčem utlouct znamená mít to hrozně rád,“ vysvětloval. „Švédi se můžou utlouct po sladkém.“

„Utlouct…“ Lara si to párkrát zkusila říct. „To je hezké slovo, Ugo. Grazie!“

Ukázala na křižovatku.

„Už jsme tady. Drž se v levém pruhu, musíme tamhle na to parkoviště autobusů.“

Neapolské letiště patří v letních měsících k nejvytíženějším v jižní Evropě, ale jeho kapacita tomu neodpovídá, ve vjezdu se to hemžilo taxíky, autobusy i osobními auty a všichni se prali o prostor a parkovací místa, kterých bylo příliš málo.

Po trošce manévrování a víc než trošce troubení však Hugo dojel na správné místo. Byl se svým výkonem velmi spokojený. Šoférské dovednosti, jež si osvojil v mládí, zjevně stále nezapomněl, jak se ukázalo poté, co z nich oprášil ten nejhorší nános.

Lara se podívala na hodinky.

„Perfektní čas. Hezky jsi jel.“

„Grazie mille,“ odpověděl Hugo. „Sono Ugo Lind. Autista dell’autobus.“

„Bravo, Ugo,“ zasmála se Lara. „Že bychom spolu během zájezdu mluvili italsky? Ať se pocvičíš?“

„Certo,“ řekl Hugo a doprovodil to posunkem, o kterém doufal, že vypadá italsky.

Lara vytáhla kapesní zrcátko a přičísla si vlasy.

„Popravdě jsem docela nervózní,“ řekla. „Je to můj první firemní zájezd na klíč. Pořád hučím do rodičů, že musíme rozšířit nabídku, ale oni jsou k novým nápadům skeptičtí, i k těm, které by znamenaly vyšší příjmy. Nejradši by měli všechno tak, jak to bylo vždycky. Nic se nesmí měnit a nové rovná se špatné.“

Pokřižovala se a teatrálně protočila panenky, což Huga rozesmálo.

„Chci tím říct, že na tomhle zájezdu se hraje o hodně, Ugo,“ dokončila Lara. „Budoucnost Belmonte Travels je více či méně v našich rukou, takže se nic nesmí zvrtnout. Nic. Mi capisci?“

Hugo přikývl. Lara mluvila žertovným tónem, ale přesto v jejích slovech slyšel náznak vážnosti.

2

Přílet

V příletové hale jako obvykle vládl ruch a shon. Drnčení kolečkových kufrů se mísilo se šumem hlasů a jazyků ze všech koutů světa. Do přeplněné haly vnikalo červencové vedro, dávalo zabrat teploměrům i vlhkoměrům a kořenilo vzduch směsicí kávy, parfémů a opalovacích krémů.

Lara stála na své obvyklé pozorovatelně, u sloupu s perfektním výhledem na přicházející pasažéry. Skoro všechno bylo stejné jako pokaždé za těch patnáct let, kdy tu vyzvedávala klienty. Ale úplně všechno ne.

První novinkou tohoto zájezdu byl Hugo Lind, učitel dějepisu ze Stockholmu, který se ukázal jako všechno, jen ne obyčejný nijaký Švéd. Ugo, jak ho téměř okamžitě překřtila, byl jejím spojencem při luštění záhady na Capri, a také zachráncem v nouzi, když se první den porouchal autobus. A teď zaskočil jako šofér místo Salvatoreho, který musel narychlo na operaci slepého střeva. Byla zvyklá všechny možné i nemožné situace řešit hladce sama, a proto měla radost, když se Hugo bez okolků ujal role řidiče.

V Hugově společnosti se jí líbilo, přestože se znali teprve pár týdnů. Byl zvídavý, ohleduplný a zručný. Ale hlavně: hodný. To je často podceňovaná vlastnost. Doufala, že se mu bude líbit v domečku, který si s její pomocí pronajal. Že po tomhle zájezdu bude mít čas napsat knihu a užít si Itálii naplno. Jestli si to někdo zaslouží, tak on.

Druhou novinkou byla skupina, na niž čekali. Lara musela hodně bojovat, aby přesvědčila rodiče, že je potřeba rozšířit nabídku a přizpůsobit se novým cestovním návykům klientů. Nejvíc vzdorovala máma, možná proto, že firma nesla její jméno. „Proč to nemůžeme dál dělat jako vždycky? S tátou nám to fungovalo třicet let,“ řekla, když Lara nadnesla toto téma potřetí. A pak dodala tónem, který naznačoval, že o tomhle se diskutovat nebude: „Mít za zákazníka firmu není totéž. Není to tak osobní.“

Ale nakonec rodiče ustoupili, hlavně díky Lařinu devatenáctiletému synu Alessandrovi. Na světě by se nenašli prarodiče, kteří svého vnuka milují víc. Nebo zbožňují, to je asi lepší výraz. A jelikož ho Lara poprosila, aby taky trošku zatlačil, nakonec prosadila svou.

Věděla bezpečně, že za tohle si u ní Alessandro jednou vyžádá protislužbu. Nejspíš bude chtít, aby se postavila na jeho stranu v debatách s Gianfrancem. Otec a syn neměli zrovna totožné představy o budoucnosti. Lařin bývalý manžel hodlal udělat ze syna právníka, možná dokonce soudce, jako byl on sám. Zato Alessandro se chtěl věnovat hudbě. A oba byli paličatí jako mezci.

Lara zanechala úvah a podívala se na tabuli příletů. Let ze Stockholmu přistál před hodinou, takže její hosté už tu museli být co nevidět.

Uhladila si pouzdrovou sukni, posunula sluneční brýle na čelo, zkontrolovala, že na ipadu zřetelně svítí jméno Byhlén a zvedla přístroj nad hlavu.

Kolem prošla parta hlučných německých turistů v praktickém oděvu a pak jí pohlédl do očí starší pán se zavazadlovým vozíkem. Vedle něj kráčela vysoká, podstatně mladší žena v šatech na míru, elegantním klobouku se závojem a lodičkách s vysokými podpatky. Držela se mužovy paže, skoro jako by na ní visela.

„Gottfrid Byhlén, Čokoládovny Byhlén,“ představil se, když přišel blíž. „Vy jste jistě Lara Belmonteová.“

Gottfrid byl nejméně o patnáct kilo lehčí než na fotografii, kterou Lara našla na webových stránkách firmy. Místo krátkých šedých vlasů měl bujnou kštici a neméně bujný plnovous. Vlídný pohled, milý úsměv. Ani výraz ve tváři, ani neformální oděv a rozcuchané vlasy vůbec neodpovídaly dojmu byznysmena, který si Lara odnesla z oficiální fotografie.

„Vítejte v Itálii, Gottfride!“ pozdravila ho.

„Díky. To je moje manželka.“

Vysoká žena podala Laře ruku.

„Edit Byhlénová.“

Mírně se jí pletl jazyk a skrz závoj bylo vidět únavu v jejích očích.

„Jaký byl let?“ zeptala se Lara.

„Velmi příjemný, děkuji!“ vyhrkl Gottfrid, než jeho žena stačila odpovědět. „Edit má z létání strach, ale nakonec to šlo hladce, že ano, miláčku?“

Manželka nepřítomně přikývla. Gottfrid se otočil ke třem dalším lidem, kteří se právě objevili za ním a Edit.

„Tady máme Toma Aronssona, našeho finančního ředitele,“ řekl a ukázal na muže o hlavu menšího než on, s hranatým obličejem a ocelově šedým krátkým sestřihem.

Tom Aronsson měl na sobě košili s krátkým rukávem a kalhoty od obleku, s dokonale nažehlenými puky. Přestože mu táhlo na sedmdesát, byl ve výborné fyzické kondici a bez větší námahy tlačil přetížený zavazadlový vozík. Stiskl Laře ruku a kývl na pozdrav.

„Tom je můj kamarád z dětství,“ dodal Gottfrid. „Velmi oddaný služebník. A tady máme mou exmanželku Sonju.“

Ukázal na ženu vedle Toma, silně nalíčenou světlovlasou šedesátnici v šatech na vázačku s pestrobarevným vzorem, ověšenou velkými zlatými šperky.

„Tvou nejoblíbenější exmanželku,“ zasmála se Sonja, když podávala Laře ruku. „Proto ještě sedím ve vedení firmy. A samozřejmě taky proto, že vlastním pět procent akcií.“

Sonja mrkla. Mluví finskou švédštinou, povšimla si Lara. Díky nakažlivému smíchu a grimasám působila sympaticky.

Zato v Tomu Aronssonovi bylo těžší se vyznat. Když se zdravili, ani se zdvořile nepousmál. Laru by nepřekvapilo, kdyby srazil podpatky svých naleštěných polobotek. Měl v sobě cosi neurčitě vojenského.

„Tohle je moje dcera Polly,“ pokračovala Sonja a ukázala na třicetiletou ženu, která byla pátým členem skupiny.

„Dobrý den,“ pozdravila Polly.

Byla menší než její matka, tmavovlasá a na sobě měla tepláky a batikované tričko. Přes jedno rameno jí visel batoh, přes druhé obal se srolovanou podložkou na jógu. Její řeč těla naznačovala, že by se raději držela v pozadí.

„Všechny vás vítám,“ řekla Lara. „Takže nám scházejí ještě tři osoby, je to tak?“

„Moje dcera se zetěm jsou tamhle.“

Gottfrid Byhlén ukázal směrem, odkud se k nim prodírala tlačenicí žena, které bylo něco přes čtyřicet. Zlatohnědé vlasy měla zastřižené na sofistikované mikádo, kalhotové šaty jí dokonale ladily s páskem a mokasínami. Za ní šel muž, který táhl dva velké kovové kufry.

„Zdravím, já jsem Lovisa Stolpenhjelm-Byhlénová.“

Žena kývla na Laru. Měla stejně výrazné rysy a vzpřímené držení těla jako její otec. V podpaží držela diskrétní kabelku, která vypadala, že její cena se pohybuje v šesticiferných číslech.

„A tohle je můj manžel Gustaf Stolpenhjelm.“

Ukázala na muže s kufry.

„Těší mě,“ pozdravil se šarmantním úsměvem.

Gustaf Stolpenhjelm byl mladistvého vzezření – světlé vlnité vlasy, opálený obličej a oblečení, které jako by vypadlo z letního katalogu Ralpha Laurena.

„S Lovisou se na pobyt moc těšíme,“ řekl. „Nasbíráme tu spoustu inspirace a nápadů, viď, miláčku?“

Jeho žena přikývla, do očí jí při tom vstoupila taková něha, že bylo těžké si ji neoblíbit.

Lara v duchu spočítala přítomné.

„Takže už čekáme jen na jednoho, že ano?“

„Přesně tak,“ řekla Lovisa. Něha zmizela podobně rychle, jako se objevila. „Můj bratr Carl vyřizuje důležitý pracovní hovor.“

Zašilhala na otce, jako by se chtěla ujistit, že ji slyšel.

„Už jde. Carle!“ zavolal Gottfrid.

Davem si k nim razil cestu svižně kráčející muž. Bylo mu kolem čtyřiceti, na sobě měl oblek s kravatou a na rozdíl od sestry byl tmavovlasý a měl tmavé oči. V jedné ruce třímal mobil a druhou svíral rukojeť kufru.

„Dobrý den, Carl Byhlén zde,“ ohlásil se Laře celý zadýchaný, poté co schoval telefon. „Omlouvám se za zpoždění, musel jsem vyřešit akutní problém s dodavatelem. Ale už je to pod kontrolou. Všechno šlape, jak má.“

Zašilhal po otci skoro úplně stejně jako před chvílí Lovisa.

Zdálo se, že Gottfrid je příliš nevnímá. Plně se soustředil na podpírání své ženy, která poněkud vrávorala.

„Vynikající, takže jsme všichni,“ prohlásila Lara a pohlédla na svou skupinku. „Benvenuti in Italia. Doufám, že vaše cesta je zatím příjemná. Já jsem Lara Belmonteová z cestovní kanceláře Belmonte Travels. Náš autobus čeká hned venku, až nasedneme, proberu s vámi praktické detaily. Následujte mě, prosím.“

Lara zkušeným krokem vyvedla skupinku z příletové haly do letního vedra.

Pár nelegálních taxikářů, kteří tu pokuřovali, se rozzářilo. Típli cigarety a narovnali záda, ale hned zase schlípli, když mezi příchozími spatřili Laru.

„Děláte svým matkám čest,“ sykla na ně koutkem úst. „Okrádat nevinné turisty lichvářskými cenami. Padejte odsud a neotravujte moje hosty! Mascalzoni!“

Zlostně zavrtěla hlavou, muži něco nesrozumitelně zamručeli a vzdálili se. Lara nasadila přívětivější výraz a obrátila se ke své skupině.

„Už tam budeme,“ oznámila. „Je to jen pár minut chůze.“

3

Řidič naslouchá

Hugo si krátil čekání na parkovišti tím, že si nejprve na mobilu důkladně prohlédl trasu od letiště k hotelu. Autobus měl sice navigaci, ale přesto chtěl být připravený, hlavně na klikatou silnici, která vedla vnitrozemím přes pohoří Lattari k Amalfskému pobřeží.

Jeho strach z výšek ho trochu znepokojoval, nicméně doufal, že všechno bude dobré, pokud se soustředí na silnici a na řízení. Před pár týdny na Capri zjistil, že jasně zadaný úkol brání jeho fantazii vyvádět psí kusy.

Když usoudil, že je na jízdu dostatečně připravený, vygooglil si Čokoládovny Byhlén. Rozhovor s Larou vzbudil jeho zvědavost, navíc dala jasně najevo, jak je pro ni tento zájezd důležitý. Nemohlo uškodit, když si zjistí o poměrech rodiny Byhlénových trošku víc.

Hugo si pamatoval kromě vánočních bonboniér také to, že Cecilia občas nakupovala ve značkové prodejně Byhlén ve Stockholmu, nebyl si však jistý, jestli tam ta prodejna pořád ještě je. Telefon mu prozradil, že ano, a ukázal mu na mapě adresu na jedné z nejluxusnějších obchodních tříd.

Hugo odroloval níž a našel o firmě pár novinových článků.

Pralinkový král se loučí, zněl nejnovější titulek. Hugo klikl na odkaz a četl.

Proslulé Čokoládovny Byhlén vznikly už roku 1898. Dnes společnost vede Gottfrid Byhlén, vnuk zakladatele, který je generálním ředitelem i předsedou správní rady přes čtvrt století, avšak nyní kolují zvěsti, že se chystá žezlo předat.

Značka Byhlén je známá svými bonboniérami a pralinkami a provozuje také vlastní prodejny v několika švédských městech. Čokoláda od Byhléna tvoří už řadu let významný podíl na švédském trhu se sladkostmi.

V poslední době se firma potýká s nestálými zisky. Generační obměna tedy není zcela nečekaná, zvlášť vzhledem k tomu, že Gottfrid právě oslavil sedmdesátiny.

Pravděpodobnými kandidáty na uvolněný post generálního ředitele jsou syn Carl a dcera Lovisa. Oba působí v podniku od mládí, Carl jako zástupce generálního ředitele a Lovisa jako manažerka rozvoje.

„Je na tatínkovi, aby rozhodl, co bude pro firmu nejlepší,“ uvedl Carl Byhlén. „Já ani sestra se k tomu nebudeme dále vyjadřovat.“

Huga se zmocňovala čím dál silnější zvědavost. Podle Lary přicestovali Byhlénovi do Amalfi na služební cestu kombinovanou s dovolenou. Že by to nějak souviselo se střídáním generací?

Našel si webovou stránku firmy a proklikal se na fotografie členů správní rady. Na obrazovce se objevila řada usměvavých lidí, všichni až na jednoho s příjmením Byhlén. Patrně šlo o tytéž osoby, se kterými se měl brzy setkat.

Hugo sáhl do kapsy. Už nejméně třicet let měl ve zvyku neustále s sebou nosit notýsek, kam si zapisoval myšlenky a kreslil cokoli, co ho zaujalo.

Děti jeho bločkům různých velikostí a vzhledů říkaly nápadníčky a Hugo jimi během let zaplnil celý šuplík. Ten, který právě vytáhl z kapsy košile, byl zbrusu nový a nepoužitý – dárek od Lary, který mu udělal velikou radost. Nový nápadníček na nové dobrodružství.

Nalistoval první stránku. Papír byl silný a kvalitní. Amalfský, jak se dočetl na vnitřní straně hnědých kožených desek. Byl tu i vodotisk ve tvaru osmicípého amalfského kříže. Jak příhodné.

Nejprve nadepsal na první stranu jméno města a pak si z displeje mobilu opsal do nápadníčku jména členů vedení firmy Byhlén.

Gottfrid Byhlén vypadal přesně tak, jak by pralinkový král vypadat měl. Mohutný, zakulacený a s pohledem, na němž bylo vidět, že je zvyklý prosazovat svou vůli. Jeho zástupce Carl sice také vyzařoval sílu a sebedůvěru, ale něco z otcovy samozřejmé autority mu scházelo. Jeho sestra Lovisa, manažerka rozvoje, působila přívětivěji. Anebo si to tak vyložil jen Hugo ve své fantazii, protože se tolik nenafukovala jako bratr.

Přemýšlel, jestlipak má Lovisa na svědomí všechny ty podivné nové pralinky, kterými Byhlén postupně nahradil jeho oblíbené příchuti. Opravdu někdo chce mít ve vánoční kolekci jahodu s lékořicí? Nebo slané kiwi? Co je špatného na čokoládě, která chutná jako čokoláda?

Dál se v úvahách nedostal, neboť spatřil hlouček turistů v čele s Larou. Schoval nápadníček a vyběhl z autobusu, aby otevřel kufr.

„To je Ugo, náš řidič,“ řekla Lara. „Postará se vám o zavazadla.“

„Buongiorno a tutti! Benvenuti in Italia!“ prohlásil Hugo a doufal, že to vyslovil aspoň přibližně správně.

Neviděl důvod, proč se nevžít do role italského šoféra se vším všudy. Podíval se na Laru a ta ho obdařila uznalým pohledem.

Skupinu příchozích tvořili čtyři muži a čtyři ženy různého věku a ošacení. Hugo některé z nich poznal podle fotek na webové stránce. Povšiml si, že Gottfrid Byhlén výrazně zhubl. A byl oblečený mnohem neformálněji než na oficiálním snímku. Pralinkového krále by v něm poznal málokdo.

Ženu s kloboukem a vysokými podpatky, která se křečovitě držela Gottfridovy paže, Hugo identifikoval jako personální ředitelku Edit Byhlénovou. Teprve teď mu došlo, že Edit je nejspíš Gottfridova manželka, ačkoli je podobně stará jako jeho děti.

Rozeznal také sourozence Carla a Lovisu, kandidáty na převzetí firmy. A možná i šlachovitého, nakrátko ostříhaného muže, který tlačil vozík plný kufrů. Byl to ten, jenž se jako jediný nejmenoval Byhlén. Křestním Tom, příjmením nějak jinak…

„Prosím, nastupte si,“ instruovala Lara. „V síťkách před sedadly je voda, kdybyste měli žízeň.“

Hugo začal nakládat kufry do zavazadlového prostoru. Koutkem oka zahlédl, jak Edit Byhlénová při nastupování zakopla a upadla, čímž způsobila menší strkanici.

„Je všechno v pořádku?“ ptala se Lara, zatímco Gottfrid s tím nakrátko ostříhaným mužem zvedali Edit na nohy.

„Samozřejmě,“ ujistil ji rychle Gottfrid. „Jak jsem říkal, manželka je unavená z letu. Taky je trochu rozrušená, je to poprvé, co budeme tak dlouho bez našeho malého synka.“

Víc Hugo nezaslechl, protože Gottfrid se odešel posadit ke své ženě.

„Rozrušená,“ zamručel někdo za Hugovými zády. „To víš, že jo. V letadle vypila aspoň čtyři sklenice červeného.“

„Takže celkem pět,“ odpověděl jiný hlas. „Hned po vzletu měla naše drahá macecha ještě bublinky. V autobuse určitě usne.“

Hugo se opatrně ohlédl přes rameno. Zatímco se ostatní cestující usazovali, Gottfridovy děti stály kousek stranou. Sourozenci spolu mluvili tiše, ale Hugo je slyšel zřetelně.

„Ty jsi věděl, že pojede i sám Jidáš? Naše jogínka?“ zeptala se Lovisa bratra a kývla směrem k autobusu.

„Polly? Ne.“ Carl zavrtěl hlavou. „To jsem netušil. Táta s Tomem dělají kolem téhle akce tajnosti. Ale v poslední době táta pořád vede řeči o tom, jak důležitá je rodina, takže má možná odpouštěcí náladu. Uvidíme, jak dlouho mu vydrží.“

Hugo špicoval uši. Oba zjevně předpokládali, že nerozumí švédsky, a trochu se styděl za to, že poslouchá cizí rozhovor. Jenže téma bylo příliš zajímavé. Kdo je Polly a co provedla, že si to žádá odpuštění?

„Táta od toho infarktu vážně není sám sebou,“ pronesl Carl tlumeně. „Měl jít od válu už dávno. Nejdřív vymyslí tenhle zájezd, a teď bude odpouštět Polly. Firma má jiné starosti, důležitější. Na tom se pořád ještě shodneme, že jo? Náš plán platí.“

Hugo zahlédl, že Lovisa přikývla. Snažil se přivírat dveře zavazadlového prostoru co nejtišeji, aby mu nic neušlo.

„Teď je hlavní, abychom my dva a Gustaf drželi spolu,“ řekla Lovisa bratrovi. „Musíme vystupovat jednotně. Zvlášť když se táta chová čím dál víc jako blázen. Kdo ví, co se stane?“

Než Carl stačil odpovědět, Hugo pustil dveře. Zabouchly se s tupou ránou a rozhovor náhle umlkl.

4

Pohoří Lattari

Hugo podle pokynů navigace mířil od letiště k dálnici. Přemýšlel o rozhovoru, který právě vyslechl. Byhlénovi byli ještě zajímavější rodinka, než si představoval, a skoro to vypadalo, že se mezi nimi schyluje k nějakému mocenskému boji. Možná přímo během tohohle pobytu? Rychle pohlédl na Laru, sedící kousek za ním napravo. Musí ji informovat, jakmile se naskytne příležitost, už jen proto, jak je tento zájezd pro ni a Belmonte Travels důležitý.

Lara vzala do ruky mikrofon a přivítala hosty. Pak vyvolávala jedno jméno po druhém a Hugo mezitím pozoroval ji i ostatní ve zpětném zrcátku.

Úplně vepředu seděl Gottfrid Byhlén. Huga napadlo, jestlipak se mu říká Gotte. Jmenovat se „Dobrota“, to by k pralinkovému králi sedlo jako ulité.

Nejvíc však Huga zajímala žena jménem Polly. Pokud to správně chápal, byla dcerou Gotteho exmanželky, té hlučné švédskojazyčné Finky v pestrobarevných šatech. Sourozenci Byhlénovi věru nebyli z její přítomnosti nadšení. Hugo příliš nechápal, proč tahle zamlklá žena budí tak silné emoce. Polly klopila oči a mluvila jen se svou matkou, pouze výjimečně prohodila slovo i s finančním ředitelem Tomem, který seděl za ní.

Hugovy oči se několikrát střetly v zrcátku s Tomovými a Hugo měl podezření, že to není náhoda. Čím víc toho muže s ocelovými šedinami a hranatou bradou pozoroval, tím si byl jistější, že Tom si rád udržuje kontrolu nad situací. Hugo si prohlédl osmého cestujícího, jenž seděl vedle Lovisy, nejspíš to byl její manžel. Ten byl kromě Gottfrida jediný, kdo vypadal, že je ze zájezdu nadšený. Čile fotil mobilem a neustále své ženě něco ukazoval.

„Podívej, miláčku, tamhleten ostrov v zálivu je určitě Capri.“

„Přesně tak, Gustafe,“ vpadl mu do řeči Gottfrid. „A o kousek dál je vidět Ischia. Pohádková místa, obě dvě.“

Mávl na Laru, aby mu podala mikrofon.

„Je to zapnuté?“

Poklepal na mikrofon tak silně, až v reproduktorech zapraskalo.

„Drazí přátelé,“ spustil. „Je to nádherný pocit, být opět v Itálii. Jak víte, pocházela odsud má první žena Maria, matka Carla a Lovisy, která se na nás teď jistě seshora dívá…“

Hlas se mu zlomil. Gottfrid se obrátil k oběma potomkům, kteří se podle toho, co Hugo viděl ve zpětném zrcátku, tvářili, jako by soutěžili, komu bude tato situace trapnější.

„Když mě letos v zimě stihl infarkt, nebylo jasné, zda zůstanu naživu. Poté, co jsem díkybohu přežil, jsem si slíbil, že vás všechny vezmu sem. A tak jsme tady. Buďte vítáni.“

Ostatní cestující zdvořile zatleskali a Gottfrid předal mikrofon Laře.

„Díky, Gottfride,“ řekla. „Teď nás čeká krátká jízda k Amalfskému pobřeží. Právě míříme k Sorrentskému poloostrovu, a jak jste si jistě všimli, míjíme Vesuv. Za chviličku zahlédneme Pompeje a Herculaneum a pak odbočíme do vnitrozemí. Přehoupneme se přes hřeben Lattari a sjedeme na pobřeží k hotelu Monastero Santa Rosa, kde budete bydlet. Pozdní odpoledne a večer strávíme ve městě Amalfi, kde má pro vás Gottfrid připravené překvapení. O co přesně jde, to je tajné, že ano?“

„Přesně tak!“ řekl Gottfrid a znovu si mávnutím vyžádal mikrofon. „Na této cestě nás čekají mnohá překvapení. Ale dám vám nápovědu. Půjde o amalfské žluté zlato. Bude limonáda a zmrzlina a možná i něco ostřejšího. Tak se netvařte tak kysele!“

„Citrony!“ vyhrkla Sonja nadšeně. „Určitě to souvisí s citrony.“

„Možné to je,“ zasmál se Gottfrid. „Kdo si počká, ten se dočká.“

Vrátil mikrofon.

***

Patrně si všimla jeho pohledů, neboť se k němu otočila a usmála se.