ĎÁBLOVA SLINA

Copyright © Hana Oboda, 2026

Illustrations © Jana Lhotáková, 2026

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5984-9

„Arjuna řekl: Ó potomku Krsniho, co člověka žene k tomu, aby páchal hříšné činy – dokonce aniž sám chce – jako kdyby k tomu byl nucen silou?“

(Bhagavad-gíta 3.36)

„Nebo nečiním dobrého, kteréž chci, ale činím to zlé, jehož nechci.“

(Pavel Římanům 7.19)

„… Kníže Břetislav II. rozkázal všechny kouzelníky, čarodějníky, hadače, zaklínače, vazače, snůvykladače, zeměpisce i vodopisce z království ven vyhnati, a kteříž jíti nechtěli, kázal je topiti i ohněm páliti…“

(Václav Hájek z Libočan: Kronika česká, zápis k roku 1093)

I.

Vratislav II. (1092)
Břetislav II. (1092–1100)

Jeho poslední den přišel krátce před slavnostmi zimního slunovratu. Mrzlo a v noci napadl sníh. Byl už tak starý, že nikdo – ani on sám – nevěděl, kolikátý slunovrat v jeho životě to je.

Slaviborga, doprovázející starce, za sebou zavřela vyřezávaná vrátka v posvátném hájku a mlčky scházela k okraji lesa. Šla několik kroků za ním a do otevřené dlaně bezděčně chytala padající vločky. Chumelilo řídce, jen tak pro radost této zralé prostovlasé ženy. S každou sněhovou hvězdičkou se pomazlila, a pak už sněžilo jen nad její hlavou: do hustých předlouhých vlasů. Dokázala se do nich celá zahalit, za nocí strávených v lesích se jimi přikrývala místo pláště. Po probuzení nejdřív z husté hřívy promrklo její modré oko, potom to ptačí na větvi a následně se rozezněla celá ptačí hejna kakofonií zpěvů, vzájemně spletených do sebe, a nebylo možné dobrat se konců a začátků – byly jedním, splývaly.

Stařec šel prošlapanou lesní pěšinou naposledy. Ani on si nikdy nestříhal vlasy. Neholil si vousy a vypadlé zuby nosil neustále u sebe, v koženém váčku zavěšeném na opasku. Šedivé řídké spletené copánky má zatočené do jednoho uzlíku. Všude však prosvítají plešky a lebeční kost na temeni hlavy je už tak tenká, že skoro děraví. Poslední roky stařec nosil kožešinovou čepici proti prochladnutí i v létě. Bolí ho klouby a nohy, které tak dlouho běhaly po světě prosty všech nemocí a neduhů, přestávají sloužit. Oči tísněné spadlými víčky slzí a ve své neschopnosti snášet mrazivý vzduch se vylévají jako mořské vlny, které vídával ve snech, viděních a slyšel burácet odnikud. Zkrápějí jeho dlouhý šedivý vous.

Slaviborga ho předběhla, přelétla kolem něho jako barevný motýl, zamrmlala něco do vlasů a začala si je splétat do dvou silných copů.

Míval stejnou chůzi jako ona, pyšnou a smělou. Když se narodil a poprvé dychtivě nadechl, zastánci nové víry odevzdaně očekávali konec světa. Nikdy nepochopil proč. Vždyť podstata života je jako kruh. Není žádných začátků, stvořitelů a apokalyptických konců při posledním soudu. Jen neustálá změna a proměnlivost, vznikání a zanikání ve věčném koloběhu bytí. Nic než bytí. Zažil vládu několika knížat, vlastně toho zažil až moc na jeden lidský život. Měl štěstí, že mu byly svěřeny magické taje, křižovatky, odbočky a zákoutí, v nichž se dá snadno zabloudit, že mohl se svým rozšířeným a ohebným vědomím čarovat, že žil jako umělec, života tvůrce a dětskou zvídavost si udržel až do posledního dechu. I teď cítí ten radostný a hravý proud života, kterým je unášen ke smrti. Takové kouzlo! Kolikrát se otočil a plul proti proudu, anebo dokonce sám změnil jeho směr, ale teď už mu zbývá nechat se s pokorou unášet, doplout do přístavu a rozplynout se na pozadí lidskými smysly nepostižitelné hudby sfér. Jemu se podařilo ji jednou slyšet. A kolikrát se mu podařilo přelstít čas, jeho paradoxně neexistující běh, ještě by chtěl, jak rád, ale tohle tělo, ta sešlá schránka plná bolestí, je jeho mocnému duchu skrytému uvnitř k ničemu. Je čas vrátit ho Matce zemi, dát ho napospas živlům, rostlinám, broukům a červům, je čas, aby jím posloužil dalším.

Sešli do údolí s malou vesničkou. Kolem očí se mu rozprostírá vlahá mlha, ale co na tom, že je úplně slepý, že jeho tělesná schránka je k ničemu, umí se dívat bystrýma očima své učednice. Rozhlíží se kolem sebe skrze ni. Ano, všechno je tak, jak se neosvícenému pohledu lidského oka jeví. Ráno se slunce opíralo do olšin u řeky, ke které se chodí stezkou zvanou jitřní, a teď v poledne je všudypřítomné. Oba zvedli ruce v adoračním gestu, aby společně pozdravili letošní umírající slunce, a jejich zlaté kruhové přívěsky s loukotěmi slabě zazářily. Smí je nosit jen ti, kdo vstupují do svých vizí a umí ohýbat čas i prostor.

„Tentokrát už přivítáš nové slunko ty,“ napřel její zrak směrem k vesnickým obydlím a sám zamžoural z chlupaté medvědí čepice.

Obvykle vesnička kypěla životem, ale dnes mráz zahnal lidi i dobytek pod jednu střechu, k píckám a ohništím, lidé i zvířata se choulí k sobě. Jen vlčí smečky obíhají hraniční body svých teritorií, vyjí, skučí, nahánějí lesní stáda, aby oddělily silné kusy od slabých a zmrzačených. Ty potom trhají na kusy. Jako první vůdce smečky a ostatní přihlížejí zpovzdálí a trpělivě čekají, až na ně přijde řada. Stařec se zaposlouchal. „Třeba vlci narazí na staré zchromlé psisko,“ řekl a udeřil se dobře vycvičeným pohybem na solar plexus. Nejdřív se mu zatmělo před očima, ale potom se celý vykoupal ve žluté záři, která mu dodala chybějící sílu.

Slaviborga se rozechvěla obřadností okamžiku. Stojí tady sami dva, okolí je zakousnuto samo do sebe, vesnice spí, říčka zamrzla a pouze očistný kouř prostupující nad doškové střechy stoupá kolmo k nebi. Sněhová pokrývka jiskří, září – celé údolíčko utopené mezi lesy se koupe v jasu světla a blankytná obloha se dotýká zasněženého horizontu jako modř na zdravém bělmu jejího oka. Když vstoupili do vrat statku ohrazeného vyplétaným plotem, slunce ještě pořád stálo v zenitu.

Potkali se jen s rozlehlostí prázdného dvora a s naříkáním ohýnků. Na studených kamenech leží psi a smutně civí na přišlou dvojici. Přivírají oči. Teprve až jim stařec pokynul, vyskočili na čtyři, zavrtěli ohony a obtočili se kolem jeho bolavých údů. Ale ani kňučící psi nerozproudili život na statku, jenom někdo položil na lavici u roubené stěny ošatku vajíček a zase zmizel.

Uvnitř domu bylo ticho, ale pak zahučel muž divokým splavem a vzápětí se rozlilo jezírko ženského smíchu. Slaviborga zamýšlela vejít dovnitř, ale stařec jí rukou nesmlouvavě ukázal ke skupině tří dubisek nad statkem – nebude se s nikým loučit. Mohutné kmeny obkružují malý dvoreček jako dvojitá slavobrána. Útočiště starého žrece. Po celý život si vystačil s málem. Ve svém srubu má jenom kožešiny, dřevěné a kožené masky, oštěpy, sekery, na stěně visí luk a toulec s šípy, z kouta voní usušené byliny. Spává na podestě vyložené slámou vedle proutěné přepážky a na její druhé straně ještě nedávno pohrabával kopytem ustájený kůň.

Dvířka se za nimi zavřela a Slaviborgu nejdřív omráčila tma a potom poslední zkouška, kterou jí stařec přichystal. Nic jí neulehčil. Nožem si nařízl u ramen rukávy tuniky a utrhl je. Jediným škubnutím na každé straně. Obnažil skvrnami poseté paže a lokty. Žíly s krví, které se už napínaly někam mimo tělo, za tento svět. Sedl si s námahou k ohništi, rozfoukal žhavé uhlíky a nasypal do ohně hrst usušených lístků durmanu. Vdechoval kouř a zkřehlé ruce vložil přímo do plamenů. Kůže se začala po chvíli škvařit. Oheň olizoval, očišťoval, stoupal k loktům. Její pozornost však přitahovalo prázdné koňské ustájení.

Slaviborga zatajila dech v náhlé panice, ale rychle ovládla svou mysl a dech se zase prohloubil. Hlava se prokrvila a už věděla, co dělat. Když ji k němu v sedmi letech přivedli, zabodl se jí neohleduplně ukazovákem doprostřed čela a přikázal: Pamatuj si, že uvnitř máš člověka, vlka i hada! Nikdy si nebyla jista, jestli je s ní spokojen. Dával jí hádanky, ale neřekl, jestli uhodla, anebo ne. Věci zjevné jsou jako neprůhledný závoj. Naučil ji, jak ho poodhrnout. Učil ji všemu, co uměl, předával jí své vědění kousek po kousku a nyní, při poslední zkoušce, měla pocit, že se vše odehrálo v aureole mlčení. A přitom se léta všechno učila nazpaměť a ve verších. Zaklínadla, magické formulky, postupy příprav léčivých substancí, jak mluvit s duchem léčivky, míchání jedovatých směsek, poměr a dávkování halucinogenních rostlin a houbiček. Jak si rozšířit vědomí, potulovat se paralelními světy a následně se vrátit z jiných dimenzí, aniž by to poškodilo její rozum. Říkával, že z básně se jí žádné slovo nevytratí. Přednášela mu odmalička verše, den po dni, rok po roce, a stejně má pocit, že nic z toho nebylo. Námaha a úsilí mnoha let, každé vyřčené slovo se rozplynulo pod nečekaným projevem duchovní síly předaného vědění.

Rozhoříval se jí tady před očima jako seschlý a pokroucený věchýtek slámy. On, kterého vyhledávali i král Vratislav a královna Svatava, když byli v úzkých, a který jim svou magickou podporou dopomohl ke královskému titulu. Nevydal ani hlásku, jediný sten, uměl ovládnout fyzickou bolest, povznést se nad ni. Míchala připravený lektvar pomalu, v klidu, a přitom luštila poslední hádanku, kterou svým počínáním nastolil. Nechápala, nedávalo jí to v té chvíli smysl, ale věděla, že v tomto světě je všechno otázka času a trpělivosti. Ruce se mu škvířily, doutnaly, syčely, páchly, ale on se usmíval a zvedl je nad hlavu jako obyčejnou iluzi. Lila do něj nápoj a on chlemtal jako žíznivý pes. Půlku vypila ona a prázdný džbánek hodila do ohně. Před očima se jí všechno rozvlnilo jeho vnitřním světem, jeho vlastní podstatou a ona mohla nahlédnout do jeho duše jako do nečekané vidiny: odevšad se ozývaly vlčí smečky a temnotu chýše vystřídal bílý jas, z kterého vyběhl starcův mrtvý kůň. Pomohla mu se na koně posadit, páchnoucí zuhelnatělé pahýly zkřížil na prsou, celý se jakoby sbalil do klubíčka a jeho vous divoce prostoupil oheň. Hrál si i se smrtí. Vyběhla ven s hořícím polenem a hodila ho na doškovou střechu. Velký čaroděj navždy opustil viditelný svět tryskem na svém dávno mrtvém koni a za doprovodu dávno mrtvých vlčích smeček.

Srub doutnal ještě celou noc. Cestu k němu lemovaly zapálené hraničky z navršených březových a bukových polen. Kolem každé vyhloubili kruh a to bylo vše. Ráno, dokud nezačalo chumelit, sesbírali z vychladlého popela roztavené železo. Spečené kousky zlatých ozdob a amuletů, které nosil stařec na těle, vložili do dlaní čarodějky, kterou vychoval a předal jí své učení.

Převzala štafetový kolík. Teď si budou chodit pro radu, pomoc, lék, věštbu či ochranný amulet k ní. Pokaždé když se jim zahoupe zem pod nohama, přijdou si k ní pro ztracenou rovnováhu. Pocítila zodpovědnost na ni vloženou, vzpomněla si na slib, který učinila, na složenou přísahu. S ohledem na ochranu hlubších tajemství a jejich posvátnost je povinna se podělit o své znalosti, o umění, které jí velký čaroděj předal, ale jen s tím, kdo bude mít v sobě tak silného ducha, že se nenechá ovládnout nabytou mocí a nikdy ji nezneužije ve vlastní nebo něčí prospěch na úkor někoho nebo něčeho jiného. Učení musí vždy posloužit k dobru celku.

Stařec měl i po smrti takovou reputaci a vážnost, že si nikdo nedovolil plakat, naříkat a kvílet, rvát si vlasy z hlavy anebo mrzačit sám sebe, jak bylo tradičním zvykem při pohřebních obřadech. Nechtěli ho zdržovat na cestě do záhrobí, zkřížit mu plány a přivodit si tím jeho hněv. Báli se ho za živa, ale teď, když byl mrtvý, jejich strach ještě zesílil. Všechny nádoby, hrnce, mísy a džbánky přikryli pokličkou či obrátili dnem vzhůru, aby v nich náhodou jeho duše neuvízla.

Slaviborga se tomu trpce usmívala. Nikdy nepohlédnou pod závoj, pod iluzi, které říkají život. Tmu mají za světlo. A toho, kdo bude vyvolen převzít štafetu po ní a udržovat prastaré vědění pro další generace, ještě nenašla. A ani nehledala. Věděla, že žák i učitel se objeví vždy ve správnou chvíli – až přijde čas.

Po slavnostech slunovratu odešla na nějakou dobu do lesní pustiny. Chodila bosa po zmrzlé zemi a místo vody si plnila ústa sněhem. Odložila šat a zůstala chráněna jen svými vlasy. Za krutého mrazu a štiplavé zimy sálala horečkou. Rozpouštěla v ní ledové krystalky, kterými se povlékalo krevní řečiště jejího těla. Mysl rozstrkala do teplých těl lesních šelem a nepatrnými skulinkami v zemi ji protáhla dolů do zimovišť hadích hejn. Pamatuj si, že v hlavě máš člověka, vlka i hada.

Čtyřicátý den se vrátila k lidem a přikázala obětovat býka. Ve starobylém kovovém kotlíku zděděném po svém učiteli, po mistrech jeho učitelů, po kněžích s dlouhými vlasy, vousy a rouchy a po bezejmenných kněžkách s mandlovýma očima připravovala omamný nápoj. Rozšklebené hrozící bytosti, napůl lidé a napůl zvířata, běží po vnějším plášti kotle. Strážci prahu. Děsí a varují omezené lidské vědomí před cestou do míst, odkud nemusí být návratu.

Celé údolí bylo na nohou. Lidé si nasadili masky, tloukli do malých bubínků a za doprovodu píšťal tancovali kolem kouřícího kotlíku. Býček s rohy trčícími kolmo vpřed bučel úzkostí. Tempo bubnování se stupňovalo, a nakonec se rozplynulo v jasném prozření. Slaviborga, oděná do bílého roucha, házela svými vlasy přes hlavu a zase zpátky, přeříkávala nesrozumitelná slova s pohledem upřeným do prázdna. Byla v transu, tak jako ostatní. Co slovo, to zazvonění hrany. Kolem ní tančil les, rozesmáté škrabošky z rozvrásněné stromové kůry. Vířily jako planety kolem Slunce, až najednou k čarodějce přiběhlo malé děvčátko.

Směje se a tahá ji za poletující prameny, občas kloužou po zemi a dívenka po nich šlape – takovou hru ještě nezná. Avšak dětský smích zabolel. Slaviborga je ve styku s mrtvými, její oči šlehly zlostí. Kdo se jimi vlastně díval? Holčičku upoutal věnec spletený z dubových větviček šustící uschlými loňskými listy, který kněžka drží v ruce. Chce si s ním hrát, ověnčit se, hodit ho do výšky a čekat, komu spadne na hlavu. Matka, rozjařená drogou, si konečně všimla, běží pro děcko, popadne ho příliš silně, dítě se lekne a pláče, ve zmatku shodí matce ochrannou škrabošku. Strachem vyděšená žena, stále ještě v polotransu, se střetá s očima Slaviborgy a nechává se přibít na jedno místo, ukřižovat. Dítě se vysoukalo z matčina sevření, zaměstnáno něčím jiným odběhlo a mumlající čarodějka upadla do čím dál hlubšího transu.

Lesy se začernaly do dálky. O kořen starodávného dubu se opírá obětní kámen. Už na něm leží bezvládný býček a krev se vsakuje do země za zpěvu a povyku roztančených škrabošek. Krev uvízlá ve vyhloubeném žlábku na kameni pomalu kape do skuliny mezi kořeny stromu. Jen jedna maska z dubové kůry znehybněla, oněměla v náhle ztraceném rozumu své majitelky a válí se jako vrásčitá setnutá hlava u jejích nohou. Střet nerozšířeného vědomí, nepřipravené a neškolené mysli s jiným světem jí přivodil zkrat v hlavě a obsah vyhořel – ze zdravé ženy se stal chodící přízrak.

Několik dní pomatená žena bloudila po okolí. Škrabošku opět nasazenou. Už ji nesundá. Příbuzní i sousedi před ní zavírali dveře, báli se i její holčičky. Nikdo se děcka neujal, nezastal. Vlastní otec ji odvrhl jako prašivou ovci, zpátky do ovčince ji nepustil. Dítě bralo vše jako nějakou zvláštní hru. Špinavé, rozedrané, prokřehlé a hladové cupkalo malými krůčky za matkou. Dokonce i když matku dostrkali k řece a topili jako vzteklou kočku. Stála na břehu a dívala se, jak s hlavou přišpendlenou ke dnu mává rukama, křečovitě je vzpíná do prázdna a snaží se buď něčeho zachytit, anebo všechny stáhnout s sebou.

Dokud ji Slaviborga nechytla za ručku. Odváděla ji pryč a čtyřleté děvčátko se ohlíželo přes rameno a snažilo se neztratit z dohledu dřevěnou škrabošku, která vyplula na hladinu a proud ji unášel dál a dál.

„Kde je teď maminka? Co dělá?“ ptala se.

„Jde vedle tebe z druhé strany a drží tě za ruku tak jako já. Myslí si, že máš určitě hlad, že ti mám dát najíst.“

„A proč ji nevidím?“

„Protože se špatně díváš.“

Vzala si děvčátko k sobě.

Lidské osudy jsou navzájem propletené a stočené do klubíčka. K rozpletení by nestačilo ani několik životů za sebou. V té neviditelné změti se ztrácejí, ale občas se vynoří na povrch nitka vedle druhé nitky, chvilku běží vedle sebe, potom se jedna otočí přes druhou, navždy spojeny v uzlíku, a zase se rozbíhají od sebe a netuší, kdy a kde se zase potkají.

Pro Slaviborgu bylo mateřství tabu. Zastavilo by děcko sající z prsu a hrající si s amulety a přívěsky na krku čarodějek a kněžek jejich duchovní zrání a vývoj? On jí vždy kladl na srdce, že mateřství je pro ni ta největší past. Jednou se do ní chytí a zůstane připoutána k nevědomému lidskému pokolení, ustrne v okovech. Už nevzlétne. Musela by podstoupit velké utrpení a smutek, přijít o své děti, zahrabat je vlastníma rukama pod zem a teprve tváří v tvář obrovskému zármutku by se z nich mohla zase vymanit. Slaviborga však k děvčátku přilnula jako k vlastnímu a rozprostřela nad ním ochranná křídla.

Její vnitřní svět byl jiný než svět jejího učitele. Její cesta bytím neměla přídech černého humoru, který mu byl tak vlastní. On byl ve všem přímočarý, neústupný, tvrdý a nesmlouvavý. I ta jeho bezedná hravost byla chladná, odzbrojující, šokující. Neuměl lehce klouzat na vlnách posvátné magie, ale lovil v ní jako lovec, kterému nic neunikne. Při všem, co dělal, stražil pasti, střílel z luku, zatínal sekeru a řezal noži, ve snech rozháněl vlčí smečky – na koni se vřítil mezi šelmy, vyklonil se ze sedla, jednou rukou chňapl vlka za kožešinu a ve cvalu ho vláčel po zemi. Nepřítele srážel k zemi, tak jako své sešlé tělo. Energii rozkladu a hniloby nesnášel. Raději ji transformoval zásahem ohnivého živlu. Jeho bohové byli nadupaní adrenalinem a mezi ostatními žreci a čaroději byl jako neřízená střela vystřelená přímo na cíl. I ta jeho smrt nebyla nic jiného než trefa do černého, přímý zásah, nic po něm nezůstalo, nezbylo, jen otázka visící ve vzduchu: žil vůbec?

Její duchovní vhled byl z jiného soudku. Místo síly, nadřazenosti a jednoznačnosti upřednostňovala vztah a rafinovanost. Nechtěla být střelou kosící vše, co jí stojí v cestě k cíli, ale naopak nechá všechny předběhnout a sama se vydá po zarůstající klikaté cestičce, která se nakonec ukáže zkratkou. Netoužila bojovat, ale pochopit. Rozhlížela se všemi směry, nahlížela přes plot i k nepříteli. Sílu křesťanského kříže rozpoznala na pozadí jeho slabiny. Kříž bude zářit do čtyř světových stran, vysílat energetickou matrici blokující temné stránky lidské přirozenosti. Bude čtvrtit. Stane se klíčem, který uzamkne všechny doposud uctívané démony, hady, draky a ještěry do stínového světa. Slaviborga ví, že nastal čas pro novou víru. Ale co když zámek povolí? Co když lidé ztratí víru i svého nového Boha? V tu chvíli se zámek otevře a svět ovládnou potlačené nahromaděné lačné stíny, strašliví běsi, kteří pozřou všechny anděly.

Křesťanská církev v českém knížectví v samém srdci Evropy je stále ještě v plenkách. Ta hrstka kněží nevalného vzdělání rozeseta v zánovních kostelích a kapličkách nepožívá přílišné vážnosti. Lidé usazení v holinách mezi hustými hvozdy a světlinách podél vodních toků se v záležitostech týkajících se duší a věcí nadpozemských raději obrací na venkovské žrece, kouzelníky a věštce. I sám král Vratislav a královna Svatava využívají jejich služeb. Obdivují jejich umění nastolovat rovnováhu v dualistickém pozemském řádu, plodné lavírování mezi dobrem a zlem, mezi sférou nebeskou a podsvětní.

Král Vratislav jde svou vlastní cestou, neohlíží se na papeže a nesmiřitelnou politiku katolické církve. Před světem stojí jako křesťanský vládce, ale doma ve své zemi si hýčká všechny styčné body mezi starou a novou vírou. Navzdory biskupovi. Biskup Kosmas trpí Vratislavovu politiku snášenlivého dvojvěří, jeho slabost pro starodávné obyčeje a starověrské obřady. Autorita krále Vratislava a neotřesitelné postavení, které si během své vlády vydobyl, když získal jako první Přemyslovec nedědičný královský titul, mu nedává jinou možnost, ale stranou už zpracovává králova nejstaršího syna, kterého Vratislav zplodil se svou předešlou manželkou Adlétou Uherskou a pojmenoval po svém otci knížeti Břetislavovi I.

Na tuto strunu biskůpek hraje. Předhazuje kněžici Břetislavovi zvlášť bohulibý čin jeho děda – statuta, která vyhlásil v polském Hnězdně nad hrobem svatého Vojtěcha. Z biskupova pohledu to byl jeden z nejdůležitějších kroků na úmorné cestě k plnohodnotné křesťanské společnosti v Čechách, jejíž konec se stále ztrácí v nedohlednu. A neměl by on, jakožto nositel dědova jména a odkazu, po dosednutí na kamenný stolec přistoupit k poslednímu kroku a zbavit zemi svých svatých předků pohanského plevele? Biskup Kosmas využívaje toho, že nejstarší králův syn ctil více svého děda než otce, kul železo, dokud bylo žhavé, ovšem Břetislav byl až druhý na řadě v posloupnosti nástupnictví. Podle stařešinského řádu, který vyhlásil na úmrtním loži Břetislav I., měl svrchovanou vládu v zemi převzít vždy nejstarší mužský člen rozkošatělého a stále se rozrůstajícího přemyslovského klanu.

Král Vratislav byl zrovna na lovu, když se od své věrné družiny dozvěděl o smrti velkého čaroděje, který žil na jihu v lesích, na samé výspě jeho země. Během poklidné jízdy hlubokým lesem si staří zkušení harcovníci vyprávěli s obdivem o dobrovolném a podivném odchodu nevyzpytatelného starce, když tu se mu najednou před očima měnili v hejno havranů. Krákali a krákali hlubokými a drsnými hlasy jako poslové z onoho světa. Šedesátiletý král poslouchal v divné předtuše. Křídla s černým peřím a modrým leskem tloukla do zasněžené země, chtěla ji otevřít, rozervat ve dví a oddělit temnou propastí od sebe. Král se rozhlížel okolo sebe, točil se s koněm jako na obrtlíku, les se mu rychle měnil před očima a v té proměnlivosti se oči neměly čeho zachytit. Motala se mu hlava.

„Vratislave, králi, co je ti?“ Havrani se přibližovali blíž a jeden přes druhého otevírali své dlouhé špičaté zobáky. Máchali křídly a vytvářeli větrný vír. Holé stromy se začaly kývat ze strany na stranu, rozestupovaly se a nabízely mu ústup bílou zasněženou alejí, která se zužovala do dálky. Na konci stál bílý jelen na pozadí blankytné oblohy. Zářil jako samo slunce. Zval ho k sobě: Tak pojď, už na tebe čekám. Vratislav pobídl koně a hnal se k němu.

Když král spadl z koně, družiníci se nad něj sklonili. Báli se s ním pohnout. Ošklivě se potloukl. Nevěděli, co všechno má zlomené.

„Viděl jsem ho.“

„Koho?“

„Vy jste ho neviděli?“

„Vratislave, králi náš, blouzníš.“

Král se hasnoucíma očima obracel ke svému nebližšímu příteli. „Ale ty jsi ho určitě viděl, řekni!“

Už mu nestačil odpovědět. Král přestal vnímat.

Celá země želela Vratislavovy smrti. Královna Svatava a její dospělí synové Bořivoj, Vladislav i teprve šestiletý kněžic Soběslav se rmoutili stejně jako králova družina. Bylo i nemnoho těch, kteří cítili příležitost ke změně poměrů, k dosažení vlivného a výnosného úřadu a královu náhlou a nečekanou smrt přivítali. Družina nejstaršího syna Břetislava toho času pohodlně usazená v Uhrách, v zemi kněžicovy matky Adléty, začala pomalu balit, podupávat a připravovat se na návrat do Čech. Biskup Kosmas, sedící v Praze, si promnul ruce a čekal na svou chvíli.

Kamenný stolec se uprázdnil a prvním v řadě, kdo měl nárok na něj usednout, byl králův bratr – moravský údělný kníže Konrád spravující Brněnsko.

„Ještě tento rok bude Vratislava následovat,“ pronesla Slaviborga ke svému bratrovi, když na statek došla potvrzující zvěst o nastolení Konráda, a povzdechla si.

Bratr si všimnul, že ode dne, kdy obětovali býka, se změnila. Už to nebyla ona. Něco ji začalo trápit. Když býček vykrvácel a jeho životní síla se vpila do země, stáhli ho z kůže. Připravili jí k jídlu maso a vývar. Vydatně pojedla, zabalila se do býčí kůže a usnula těžkým spánkem. Nikomu nesvěřila obsah svého prorockého snu. Začala se zapomínat v lesích a často si posteskla, že by potřebovala mnohem více času. Netušil k čemu. Rozpínala nahé paže, aby na ně usedali ptáci. Nakláněla se k pramenům, usínala hlubokým spánkem v tmavých jeskyních, stopovala zvěř, čichala k bylinám, tlejícím listům, dětem i starcům, chodila k porodům i k umírajícím, hladila mrtvolu a hned nato každý rašící pupen, který se jí postavil do cesty, jako kdyby si chtěla vše připomenout, uložit někde uvnitř, zapamatovat. Jako ta největší násoska do sebe nasávala každý vjem, náladu a změnu tvarující svět okolo k obrazu svému. Malé děti zatoužila rozmazlovat, milovat, olizovat jako vlčice svá štěňata. Bylo jí líto, že vyrostou k tomu, aby žili v neustálém strachu z hříchů. Budou jim chodit v patách jako věrné stíny. Děti jejich dětí zapomenou na krásu čistého bytí, ale den po dni se budou plahočit za nejasnou vidinou posledního soudu, a přitom bez výčitek a lítosti zašlápnou broučka, už nepožádají utrhnutý květ o odpuštění. Bez skrupulí strhnou pavučinu s kapičkou rosy, v níž se odráží tajemství tohoto světa. Kostěným hřebínkem pročesávala děvčátku, kterého se ujala, vlnité vlásky a potají přitom ronila slzy.

Tu poslední uronila čtrnáctého září roku 1092. Ten den usedl na knížecí stolec po strýci Konrádovi, jehož smrt předpověděla, jako nejstarší Přemyslovec Břetislav, toho jména druhý. Biskup Kosmas, vyšňořený v mitře a ornátu protkaném zlatou nití, celý zářil, když Břetislava vítal v hradní bráně spolu s duchovenstvem a velkým procesím. Dovedl ho ke kamennému stolci, zhluboka se nadechl a začal řídit kroky nového knížete. Slaviborga cítila, jak jí najednou ubylo vzduchu. Zavázala si těsně okolo krku náhrdelník z vlčích zubů a červenou hlinkou si namalovala na tvář i tělo magické značky.

Během každoročně pořádaných svatováclavských slavností, ve výroční den smrti knížete Václava a svatého zemského patrona, nový kníže Břetislav II. vyhlásil nařízení, kterým vypovídal ze země všechny čaroděje, kouzelníky, hadače, zaklínače, vazače amuletů, všechny ty, kdo věštili z letu ptáků, vykladače snů, poutače podzemních dračích žil, proutkaře a ty, co věštili z vodní hladiny. Taky přednašeče dávných mýtů a oblíbené vypravěče chodící od vesnice k vesnici. Ti, co neodejdou dobrovolně, měli být zabiti. Utopeni nebo upáleni – nesměla být prolita jejich krev. Krev má mocnou sílu, její záměrné prolití jen pozvedá a umocňuje energii zla a pomsty, a prolít krev čaroděje je jako podřezat si pod sebou větev.

Hned začali kácet posvátné stromy a přežívající dřevěné modly. Sekery se hluboko zatínaly, lidé plakali, bědovali a země se třásla pod údery mohutných staletých kmenů, které na ni celou svou vahou padaly. Vypáčili i hluboké propletené kořeny a na prázdné místo, do té otevřené žalující rány, zabodli kříž.

Slaviborga vzpomínala, jak v dubnu minulého roku začala v Praze hořet skoro dostavěná bazilika svatého Víta, Václava a Vojtěcha. On se tomu smál, měl potměšilou radost, chtěl vědět, jestli náhodou nelehla popelem biskupova rezidence stojící hned vedle nového kostela. Šibalsky se usmíval do dlouhého vousu a splétal si ho do tří cůpků. Slaviborga se na něj podezíravě dívala, skoro už měla pocit, že v tom má prsty, ale on četl její myšlenky a osopil se na ni: „Zbláznila ses?“ Otočil se k ní zády a z toho, jak se celý otřásal, bylo jasné, že smíchy ani nemůže mluvit. Obešla ho a čekala, až se uklidní. Stařík nasadil vážnou grimasu. „Biskup měl smůlu, že první letošní ještěrka vylezla ze země přímo do té jejich studené modlitebny a rovnou si uplivla,“ znovu se rozesmál, až mu tekly slzy.

Tak jako se kříž rozpínal do všech světových stran, prodlužovaly se i biskupovy prsty. Na Slaviborgu si zatím ještě netroufli, věděli, kdo byl jejím učitelem, ale začali kolem ní kroužit a hledat její slabiny. Snažili se ji nejdřív co nejvíce oslabit, než ji zabijí, pokud sama neodejde do nějaké země, kde ještě tolerují starou víru. Kruhy se postupně zmenšovaly a jednoho dne k ní vyslali mnicha a dvě řádové sestry z nedalekého kláštera na Ostrově. Přišli si pro děvčátko, o které se starala. Mnich byl velmi mladý, pod nosem mu rašilo něco mezi vousy a pavoučíma nožkama. Rozpačitě postával stranou a nechal mluvit řeholnice. V černých závojích, které jim vítr šmodrchal nad hlavou, se na děvčátko usmívaly. Dívenka na ně na oplátku vyplazovala jazyk a hochovi zakuklenému v mnišské kutně začal cukat koutek. „Půjdeš s námi, děvče,“ natahovaly k ní ruku a tu druhou držely na dřevěném kříži, který se jim houpal u pasu. Na stejném místě nosí muži meč. Slaviborga stála jako sloup. Holčička se křečovitě držela jejího copu sahajícího až ke kolenům. Sestry ji začaly tahat za ruku, a ona celá rozcapená na dvě strany jako žába brečela a nechápala, proč by měla opustit svůj nový domov. Srdceryvná scéna drásala mníškovo srdce. Odstrčil obě sestry a přisedl si k holčičce na bobek. Mračila se, ale aspoň přestala plakat.

„Máš krásný náhrdelník. Čí jsou to zuby?“

„No přece kančí,“ odpověděla a popotáhla nosem.

„Ty teda jsou, panečku,“ uznale hvízdnul. „Podívej, co mám já.“ Podával jí dřevěný růženec, svou klášterní pomůcku k odříkávání modliteb. „Líbí se ti?“

Přikývla, začala si ho prohlížet a přestala se mračit.

Vzal ji za ručku. „Bude se mít dobře. Dám na ni pozor,“ řekl někam do větru. Odváděl si ji, cestou se k ní skláněl a něco jí povídal. Ona kroutila hlavinkou, otáčela ji vzhůru k němu, a než vstoupili na lesní cestu, Slaviborga uslyšela její smích. Věděla, že ač mníškova slova rozprášil vítr, nikdy se neztratí. Zrovna našla toho, komu by ráda předala své vědění, ale je pozdě. Časy se právě definitivně mění. To je to, co jí řeklo orákulum, když obětovali býka. Nová víra přebírá vládu a je dobře, že v jejích službách bude chlapec, kterému děvče svěřuje se stejně klidným srdcem tak, jako by mu svěřila i dávné učení a seznámila ho se zákonitostmi magie. Řádové sestry se za oběma dětmi dívaly s napětím, nakonec sepnuly ruce v klíně. I jim leží ladem. „Odejdi. Pošlou na tebe někoho z kláštera Reichenau na Bodamském jezeře. Zachraň si život a odejdi,“ šeptly jí do tváře a krátkými krůčky odcupitaly zpátky do kláštera.

Neodešla. Naopak. Přimkla se k zemi, po níž byla zvyklá chodit, ještě víc. Šplhala po stromu života prorůstajícím ze země k nebi, a když se stalo, že se vzdálila příliš daleko, že se zapomněla někde, kam vědomí obyčejného smrtelníka nedosahovalo, svlékli ji, zahrabali až po krk do hlíny, pod hlavu jí položili větvičky a na obličej i do vlasů jí nasypali dubové listí. Vyděšení čekali, až se zase vrátí k sobě.

Na podzim, kdy studené větry křižovaly knížectví všemi směry, se jimi nechávala šacovat, rozpřahovala ruce dlaněmi vzhůru a rozpouštěla si sluncem vyšisované vlasy. Stála uprostřed pěšiny jako útlý strom s bohatou korunou zmítající se ve větru a šířila kolem sebe vůni ořešákového listí. Lidé ji pozorovali a přivírali víčka. Nabádala je, aby zašilhali očima. A oni spatřili, jak se jí kolem hlavy vlní zamotané klubko hadů.

V zimě, za dlouhých večerů u ohně, jim přednášela verše, vyprávěla pohádky a dávné mýty. Sametovým hlasem jim je vtloukala do hlavy, den po dni, večer za večerem. Děti při tom upadaly do spánku a báje předků prostupovaly jejich sny. A když se někdo zadíval vypravěčce, sedící u ohně, do očí, zdálo se mu, že se v nich zrcadlí slunce i měsíc dohromady, zářivé hvězdy na obloze, že se jimi dívají předešlé generace.

Na jaře Slaviborga zmlkla. Mluvila už jen se svým bratrem a jeho ženou, která čekala své první dítě. Skoro přestala jíst a někdy i týdny hladověla. Bratr ji musel čím dál častěji pokládat do země a zasypávat hlínou. Pak vsedě čekal u její hlavy vyčnívající nad povrchem jako lesní houba. A když jednou v létě dlouho nepřicházela k sobě, zase hlínu odhrabal a položil ji do mraveniště, aby se konečně probrala.

Mnich Eberhard se ubíral na jih. Kopyta koně zacvakala na kamenitém terénu a mnichovi v Kristových letech, zvyklému na věčné pobíhání mezi slavným skriptoriem, knihovnou a špitálem v klášteře Reichenau, zavonělo pod nosem dobrodružství, tak jako když se mu před několika týdny menšil za zády ostrov na Bodamském jezeře s rozlehlým klášterním komplexem. Nyní však opustil Prahu – ohořelé hnízdo českého biskupa – a projížděl kolem protilehlého kamenného Vyšehradu, osiřelého sídla krále Vratislava. Mezi českým duchovním pastýřem a bývalým panovníkem nestála jen řeka, ale i odlišné pojímání křesťanského učení a názorové neshody. Vratislav skonal před více než rokem, ale Vyšehrad stále tone ve smutku. K veliké biskupově libosti dává nový kníže Břetislav II. přednost Pražskému hradu.

Eberhard je rád, že ho poslali z Prahy jinam, už se mu zajídaly biskupovy neustálé nářky nad tím, jak mu shořela bazilika svatého Víta, Václava a Vojtěcha přímo u nosu. Kosmas mu opakovaně předhazoval, že se to stalo týden před svátkem svatého Jiří, a čekal, že mu bratr Eberhard z kláštera Reichenau na Bodamském jezeře, v němž jeho spolubratři uchovávají hlavu tohoto světce a drakobijce, podá nějaké vysvětlení.

Kosmas byl jediným vřídkem, jenž mu znepříjemňoval život v této cizí zemi v samém srdci Evropy. U nich v klášteře by člověk jeho nátury a kvalit neměl žádnou šanci stát se opatem, natož biskupem. Pokud neoplakával požár v nové bazilice a nedostatek kněží, lamentoval nad zdejšími čaroději a starověrnými obřadníky. Po nařízení, které nový kníže Břetislav II. vydal hned po svém nástupu k vládě, většina z nich odešla do Pobaltí a Pomořan – do zemí doposud nedotčených křesťanskou vírou. Přijali je v Arkoně a v dalších střediscích a svatyních, kde stále ještě kvetlo staré náboženství. Ti nejmocnější a nejschopnější, kteří nahlíželi do budoucnosti, však odmítli odejít – věděli, že to nemá cenu, že by šli z bláta do louže. Biskup a kníže jim v takovém případě slibovali jistou smrt a nyní nastal čas dovést celou věc do úplného konce. Mírumilovný a ustrašený Kosmas, jenž měl za to, že zlo plodí jen další zlo, z toho neměl pražádnou radost a bál se možných následků. Vyžádal si z okolních zemí církevní odborníky, kteří měli zkušenosti s potíráním starých kultů.

Do oblastí na jih od Prahy a Vyšehradu povolali bratra Eberharda z Reichenau, který byl neobyčejně vzdělaný ve všech směrech a naukách, i když v hluboké touze po vědění jeho srdce patřilo lékařskému oboru. Na tomto poli byl opravdovým vědcem své doby. Zajímala ho každá nemoc a snažil se na ni najít lék. Tak jako se jeho klášter pyšnil již zemřelým bratrem Hermanem coby slavným spisovatelem a skladatelem, doufal, že se bude jednou pyšnit i bratrem Eberhardem coby proslulým lékařem.

Když mu biskup Kosmas řekl, koho má vlastně všechno upálit nebo utopit, tak s klidem sobě vlastním mu odpověděl, že si nechá úplně na konec Slaviborgu, tu dračici schovanou v hustých lesích na jihu Čech, jako takový medový slovanský koláček na závěr.

Teď však jel k soutoku dvou řek, který měl podle pokynů minout, a pak pokračovat k dalšímu. Hned za ním prý nalezne na ostrově na řece Vltavě klášter svatého Jana Křtitele. Dočasné útočiště. Eberhard nevěděl, co ho čeká, ale čím více se vzdaloval od Prahy a Vyšehradu, tím víc se obával, co vlastně v cíli nalezne. Cestou míjel nové kostelíky. Ještě nevysvěcené a prázdné stály na navýšených terasách u vodních toků a vesnic, ponechané napospas omladině, která v nich prováděla taneční zábavu všeho druhu, v divých kolových tancích se točila nejen vně, ale i uvnitř. Na hlavách si vzájemně vyměňovali masky ozdobené třásněmi, stužkami a ptačími pery, barevné péřové čelenky a někteří měli dokonce na čele připevněné rohy. Dle jeho názoru ty připravené kostely trpělivě stály a očividně čekaly na lepší časy. Biskup ho sice varoval, že zdejší lid žije postaru a z ničeho si nic nedělá, ale takové bezbožné stádo nečekal. Kosmas se v jeho očích ještě více umenšil a ztratil na vážnosti. Eberhard slyšel, že zemřelý král Vratislav miloval staré zvyky a neubíral jim místo na slunci, ale nemohl uvěřit, že by strpěl taková znesvěcení božího svatostánku. Doprovod stvořený biskupovými lidmi z chlapů uvyklých na tu nejšpinavější práci se ušklíbal cizímu mnichovi, který nevěřícně kroutil hlavou a s nadějí a naivitou vyhlížel každou další kapličku či kostelík.

Bratr Eberhard byl zcela konsternovaný. Nejenže je v téhle zemi víc posvátných hájů, stromů a pramenů než křesťanských modliteben, ale i poměry u venkovských kostelů vypadaly tak, že se bál vejít dovnitř, aby náhodou nenašel hned vedle křesťanského oltáře postavený ještě pohanský oltářík, ne-li přímo obětní kámen zkropený krví. Vesničtí kněží uměli latinsky jen pozdravit, nerozuměli mu a na výtky, které jim uštědřoval, se uculovali jako tupá hovádka. Kolem kněžských příbytků, nalepených na jednu stěnu kostela, běhalo hejno dětí a jejich ženy vonící po medu lesních včel mu lhostejně přinášely pohárek vody.

Tušil, jak hluboko je v této lesy pokryté zemi stará víra zakořeněna, a v duchu odvolával svá slova o pověstném medovém koláčku na závěr. S takovými kořeny musí zákonitě prorůstat i do nejvyšších vrstev společnosti, i kdyby byla sebevíc křesťanská. S vědomím takových kořenů musí být i ten neposlednější čarodějíček velkým mágem. Věděl, že velké se zrcadlí v malém a naopak. Do mysli se mu vloudil strach a znovu si začal v duchu přehrávat všechny dovednosti, znalosti a finesy velkého čaroděje a učitele Slaviborgy, o kterých mu v pražském biskupově domě vyprávěli.

V klášteře ho přivítali s obavami a úctou. Samotný opat Adam se ztěžka přibelhal, aby mu umyl nohy, jak benediktinská řehole nařizovala při příchodu poutníků a hostů.

„Konečně někdo, s kým se domluvím,“ procedil bratr Eberhard skrz zuby a s nevolí si nechal sundat své řemínkové sandály. „Kdybychom měli v Reichenau dodržovat tuhle reguli, nedělali bychom nic jiného.“

„Bratře Eberharde, přicházíš z jednoho z nejstarších a nejslavnějších řeholních domů. Přitahuje poutníky jako magnet, ale nepovyšuj se nad nás. Jsi tu proto, abys pomohl povznést Boha a Pána našeho v duších zdejšího lidu. S takovým přístupem pohoříš dřív, než začneš.“

„Promiň, ctihodný opate. Máš pravdu, ale to, co jsem cestou k tobě spatřil, mě bude děsit ve snech. Budu vám tady asi křičet ze spaní.“ Eberhard se zastyděl a snažil se napjatou atmosféru uvolnit vtipem. Uvědomil si, že než jeho hostitel přijal opatskou berlu a prsten, byl mnichem vlivného kláštera v bavorském Niederaltaichu.

„Nevadí, většina bratrů stejně chrápe tak, že se vše kolem otřásá, podzemní havěť vylézá ze svých děr a prchá hlava nehlava pryč,“ opat mu vyšel v jeho snaze vstříc a oba se rozesmáli.

„Vítek.“

„Výborně. Vezmu si tě k ruce, pokud pastýř vašeho stádečka bude souhlasit,“ obrátil se k opatovi.

Opat souhlasně kýval hlavou. „Vítku, máš příležitost se něco přiučit, využij toho. Boží prozřetelnost ti seslala dar. Bratr Eberhard je velkým učencem. Je to pro tebe obrovská šance, nepromarni ji. Měj oči dokořán a uši v pohotovosti. Uč se!“

„Otče, nezlob se, ale rád si s tebou pohovořím o apoštolu Pavlovi a jeho nazírání na ženské plemeno.“

„Skutečně? To je mé nejoblíbenější téma,“ nedal se opat a pokynul, aby děvčátko, projevující radost nad tím, jak byl Vítek vyznamenán, odvedli.

„A?“

„Jaká žena?“