Rukopis této knihy vznikl díky podpoře

Miroslava Jandečky a Petra Kuhna.

Copyright © Pavel Kosatík, 2026

Illustrations © Tereza Marianová, 2026

ISBN 978-80-284-1328-6

Předmluva

Čtyři z šesti zásadních českých příběhů 20. století, spojených s letopočty 1918, 1938, 1945, 1948, 1968 a 1989, jsou spojeny s jeho jménem. Dá se říci, že ovlivnil novodobou českou historii jako nikdo jiný.

Zasloužil se o stát, což je od roku 2004 dokonce stvrzeno zvláštním zákonem. Zároveň u muže osobně spojeného s mnichovskou krizí, s poválečným vyhnáním Němců a s komunistickým pučem v únoru 1948 určitě nelze říci, že se jeho dějinný vklad vyčerpává toliko zásluhami.

Už Masaryk o něm řekl, že bez něho bychom republiku neměli. Nelze to zpochybnit, Beneš měl lví podíl na vzniku Československa nejenom ve smyslu zeměpisném, ale také ideovém. Demokracie, kterou se první republika vyznačovala a která byla ve své době nejvyspělejší na východ od Rýna, nespadla z nebe. Že lidé z okolních zemí, kterým záleželo na svobodě a na dodržování lidských práv, následujících dvacet let často hleděli s nadějemi právě k první čs. republice, byla z velké části i Benešova zásluha.

Využil mimořádné šance, která se republice naskytla při jejím vzniku, a pokusil se vybudovat z ní demokratickou protiváhu Francie ve střední Evropě: oba státy, Francie i Československo, se měly společně postarat o to, že Německo, nejnebezpečnější stát na kontinentu, už nikdy nebude moci ohrozit evropský mír.

Masarykova slova „Bez Beneše bychom republiku neměli“, nesporná a jasně srozumitelná do roku 1938, však v následujícím desetiletí značně ztratila na své původní robustnosti. Tentýž muž, který demokracii národu v roce 1918 „dal“ (podstatně se zasloužil o její zavedení), ji v letech 1938–1948 svými dalšími činy, rozloženými do několika etap, lidem zase „vzal“ (podílel se výrazně na jejím zániku).

Moderní české dějiny neznají rozporuplnějšího člověka. Kladl si nadlidské cíle, které dlouho heroicky zvládal, ale pod nimiž v posledních letech života skoro pravidelně klesal. Časem se svými činy dostal do úplného protikladu k myšlenkám, se kterými začínal.

Kritické rozhodnutí číslo jedna: Mnichov. Beneš ho interpretoval způsobem, který dodnes přežívá v myslích mnoha Čechů. Koncepce „zrady velmocí“, tak jak ji v roce 1938 vytvořil a po zbytek života hlásal – a jak ji dosud mnozí přebírají po něm –, říká, že Československo, hanebně zrazené spojenci, nevystoupilo na svou obranu právě z důvodu této zrady. Přitom není ani třeba o věci příliš dlouho přemýšlet, aby člověk pochopil, že vztahy mezi státy, včetně těch spojeneckých, fungují na jiném principu. Nejprve stát ohrožený musí dát najevo rozhodnou a nekompromisní vůli postavit se nepříteli, aby mohl nastoupit mechanismus spojenecké solidarity. V Benešově podání ale pořadí nástupu mělo být opačné: nejprve se měly angažovat velmoci a teprve pak, spolu s nimi, se i ČSR měla uvolit hájit své vlastní území. Protože velmoci jako první uvedeným způsobem nezasáhly, ani Československo se nebránilo – a vinu za to podle Beneše měly nést, na věky věků, Paříž a Londýn.

V přísně právním smyslu o zradě Západu nelze mluvit ani proto, že v září 1938 vůbec nenastaly okolnosti předvídané československo-francouzskou spojeneckou smlouvou z roku 1924 a zejména navazující garanční smlouvou z roku 1925. Českoslovenští spojenci v roce 1938 v čele s Francií a členskými státy Malé dohody zajisté nevynikali odvahou; rozhodnutí nepodpořit Československo vojensky dávali najevo všemi myslitelnými a posléze i nemyslitelnými způsoby. Právě tak je ale mimo všechny pochyby, že zejména klíčová francouzská pomoc měla být aktivována v případě nevyprovokovaného vojenského útoku proti ČSR. Tímto útokem se v roce 1938 hrozilo, avšak nedošlo k němu; okolnosti předvídané smlouvou tedy nenastoupily. Československo nevydrželo tlak a rozhodlo se nebránit; nebylo tedy s kým se solidarizovat.

Činí-li se v té souvislosti srovnání Beneše s jeho velkým vzorem Masarykem, pak zpravidla nevznikají pochyby o tom, jak by se Masaryk, být v roce 1938 zdráv, mlád a při síle tak jako Beneš, zachoval. Zdají se to potvrzovat i jeho poslední slova, pronesená 27. dubna 1934 těsně předtím, než vážně onemocněl chorobou, z které se tělesně ani duševně už nikdy úplně neuzdravil: „Národ, který chce bojovat, nemůže být ztracen.“ Tato kniha tedy pojednává mimo jiné o tom, jak Beneš vůli bojovat více hrál, než doopravdy ztělesňoval. Vázal ji na podmínky, jež měli splnit jiní – a pokud nesplnili, cítil se také on z obliga.

Kritické rozhodnutí číslo dvě: Moskva, prosinec 1943. Koncepcí mnichovské zrady, kterou stvořil a o níž nejen část svého národa, ale i světové veřejnosti přesvědčil, Beneš přivodil fatální obrat v zaměření československé zahraniční politiky od Západu na Východ. V roce 1938 však Československo neopustil Západ. Rozešly se s ním pouze dvě konkrétní politické reprezentace Francie a Velké Británie; dvě vlády, Daladierova a Chamberlainova. Dva roky po Mnichovu už obě země řídili politici úplně jiného typu; do čela britské vlády se v květnu 1940 postavil Winston Churchill a hlavou francouzského hnutí odporu se o měsíc později stal generál Charles de Gaulle, tedy lidé opačného ražení než Benešem zatracení mnichovanští appeaseři. Tento nový Západ nejenže se velmi podstatně zasloužil o obnovu ČSR, ale zejména Velká Británie i o osobní a politické přežití samotného Beneše, kterému na celou dobu války poskytla azyl.

Beneš, navigovaný svým mnichovským traumatem, jež mělo navenek podobu teze o mnichovské zradě, však potřeboval odvrhnout nejen Západ, ale i svou vlastní minulost – a tak uskutečnil fatální příklon k Východu (Sovětskému svazu), přestože ho před tím četní západní politici zrazovali.

Jeho víra, že Sovětský svaz se bude časem demokratizovat, až usedne u stolu se západními velmocemi nejen jako rovný s rovnými, ale jako stát-avantgarda, svádějící jiné k následování, patří k nejpodivuhodnějším fixním ideám české politiky moderní doby. Až do roku 1945 byl Beneš jediným ze skutečně vlivných evropských politiků, který danou ideu v takové míře sdílel. V roce 1943 ho v Moskvě přivedla k podpisu čs.-sovětské spojenecké smlouvy, jíž se zavázal, že ČSR se na dvacet let stane Stalinovým spojencem. Na podpis této smlouvy spěchal, Stalina se zároveň i bál, a proto razil názor, že zaváže-li si ho dřív, než Stalin válkou beztak ovládne velkou část Evropy, zachrání víc než Poláci a ostatní národy střední a jihovýchodní Evropy, které s vykročením do diktátorovy náruče otálely.

Kritické rozhodnutí číslo tři: odsun či vyhnání Němců v letech 1945–1946. Důsledkem Benešova mnichovského traumatu bylo také přesvědčení, že se sudetskými Němci musí být jakožto s kolektivním nepřítelem republiky i kolektivně naloženo. Od návratu z Moskvy, v rozhlasových relacích k domovu, Beneš začal připravovat české a slovenské obyvatelstvo na to, že až sovětské vojsko republiku osvobodí, chopí se Češi a Slováci spravedlnosti a zbaví republiku Němců a Maďarů nebo alespoň jejich podstatné části. Ze všech čs. politiků Beneš nese daleko největší odpovědnost za obsah i formu vyhnání, včetně jeho tzv. divoké fáze, během které na mnoha místech hlavně v českých zemích tekla krev.

Stát zbavený Němců se, ani kdyby chtěl, nemohl orientovat na nikoho jiného než na velmoc, která jediná vyhnání garantovala, tedy na Sovětský svaz. Benešova představa demokratizace sovětského systému se nikdy nenaplnila, naopak se brzy po roce 1945 ukázalo, že čs. komunisté, řízení Moskvou, nekompromisně půjdou za likvidací demokracie v samotné ČSR. Komunistický převrat v únoru 1948 byl tedy pak vlastně jenom vyústěním Benešových rozhodnutí z let 1943 a 1945. S výjimkou několika tisíc pražských studentů, kteří se 25. února 1948 vydali protestovat na Hrad, se v republice žádné další větší protesty či manifestace nekonaly. Zpacifikovaný národ přijal únor 1948 jako svou další kapitulaci.

Benešovy síly i slabiny se přitom zdály splývat v jedno. Zejména za první světové války a ve dvacetiletí mezi válkami patřil k nejuznávanějším evropským diplomatům. Do roztrhání těla se bil za systém kolektivní bezpečnosti, stvořený versailleskou mírovou konferencí v roce 1919 a Společností národů. Zároveň se však toliko jako diplomat choval i v situacích, kdy se zdálo na místě neplodná jednání ukončit a nahradit je činy. K těm mu však zjevně chyběla buď odvaha, anebo síly; zdál se předurčený k ústupkům celou svou povahou.

„Byl příliš zkušený diplomat, příliš schopný politik v proudu událostí, než aby si uvědomil, že nadešla chvíle, kdy se všecko musí vsadit na vítězství nebo smrt,“ napsal o něm Winston Churchill. Benešova nejdůležitější politická rozhodnutí z let 1938–1948 tak v důsledku vzala svobodu a často také život právě těm, kdo ve svobodu a demokracii u nás nejvíc věřili a na rozdíl od Beneše za ně často i bojovali, nasazovali své životy.

Od počátku obrození až do roku 1938 se Češi, tak jako všechny národy, vyvíjeli s pochopitelnými peripetiemi, v zásadě však spěli stále vpřed. Z jazyka, který se stal počátkem, stvořili nejdřív kulturu, pak vlastní ekonomiku a posléze i politiku, která jim v roce 1918 z nebe seslala vytoužený stát. A jak už bylo naznačeno, tento stát si i v dalších dvaceti letech, zvlášť v porovnání se zbytkem kontinentu, vedl víc než slušně.

Až do roku 1938, kdy bylo rozhodnuto, že dál, k válečné obhajobě vlastní suverenity, ten národ a stát stoupat nebude. Že se vzdá a vysvětlí ono nepokračování v nutném a přirozeném, přestože těžkém zápase nejrůznějšími hlubokomyslnými důvody. Většina z nás, kdo dnes žijeme, už se do těchto hlubokomyslných důvodů narodila a prožila v nich celý život. Možná už ani nejsme schopni představit si étos oněch statisíců českých a slovenských mužů, kteří během zářijové mobilizace v roce 1938 s hrdostí a odvahou mířili k hranicím, aby tam svedli boj, který pokládali za nutnou daň za vlastní svobodu.

Mnichovem byl vzestup národa přerušen. Občas se říká, že tím byla národu přeražena mravní páteř; možná je to příliš silná metafora. Každopádně se však v onom roce 1938 zrodilo dodnes hojně udržované přesvědčení, že vpřed lze jít i jinak než zpříma. Oklikami, s absencí zodpovědných činů. S využitím těch druhých spíš než s nasazením sebe sama. Důsledkem Benešových pozdních rozhodnutí, ať už je myslel jakkoli, bylo, že velká část lidí přivykla pasivitě jako přirozenému životnímu stavu.

U všech těchto zmíněných truchlivých úkazů českých a slovenských dějin byl Beneš vlivným účastníkem. Někteří dokonce míní, že viníkem. Je otázka, nakolik má hledání viníků v historii smysl; efektivnější se zdá takové přemýšlení o nich, při kterém člověk rozpozná své viny vlastní – jež by jinak mohl přehlédnout, pokud by se jenom rozhlížel okolo a pátral u těch druhých.

Tato kniha vznikla z pocitu, že Benešovo trauma jsme zdědili spolu s ním a po něm. A že je dál kopírujeme ve své národně-společenské DNA z generace na generaci. Propásnou-li člověk nebo společnost příležitost k podstatnému činu, často pak dlouho okolo této nově vzniklé prázdnoty v sobě jen marně krouží a nevědí si rady, jak se k sobě samým postavit. Dostat se ze stavu takové kolektivní neurózy, osvobodit se, lze buď novým činem, který staré trauma umožní prožít a vyřešit napodruhé o něco lépe, anebo reflexí onoho dávného ne-činu a jeho příčin.

Naše budoucí činy nám chystá osud, tato kniha je pokusem o ono zmíněné zrušení kouzla slovem. Pojďme zlomit prsten. Zkusme se probudit ze spánku. Není nutné bránit sobě samým v přímé cestě. V letu.

Za kožlanskými humny

Většina českých velikánů nové doby, politiků, umělců i příslušníků dalších profesí, pocházela z chaloupek. Také Beneš. Narodil se 28. května 1884 v západočeských Kožlanech, v rodině chalupníka, jako poslední z deseti dětí. Skoro žádný z životopisců, kteří o něm později psali, neopomněl tento jeho prostý a venkovský původ zdůraznit. A dokonce i Beneš sám, když už jako prezident chtěl vystihnout plebejský charakter svého národa, vyjmenovával, kdo všechno z jeho sourozenců se stále, zatímco on sedí na Hradě, živí na vsi rukama.

Zároveň i v „plebejské“ první republice platilo, že lidé toužili spatřovat ve svých velikánech aristokraty. Tak se prezidentu Masarykovi stalo, že jeho kult v mnohém splynul s kultem Františka Josefa I., habsburského mocnáře. U Beneše se zas pro změnu vyskytlo hned několik pokusů dokázat z jeho rodopisu ne-li přímo urozený, pak rozhodně starodávný a odevždy český původ.

Údajně i v samotné Benešově rodině se tradovalo, že předkové byli v zápisech doloženi už v 13. století, že rodinné příjmení, nesporně starého původu, prý znamená „jsem Čech“ a podobně. Beneš sám prý měl už jako chlapec doma nad postelí pověšený rodokmen, který měl odkazovat k Benešovi z Písku, Žižkovu spolubojovníkovi. Pozdější Benešové pak prosluli údajně pro změnu tím, že si i za časů panské roboty jako sedláci uchovali svobodu od nucené práce.

Kožlany na Rakovnicku, Benešova rodná obec, ležely na česko-německém jazykovém pomezí. Odjakživa se odtamtud chodilo za prací „do Němec“; tímto způsobem se také Benešova matka naučila německy stejně dobře jako česky; a také dětské bitky s německými kluky byly skoro na denním pořádku. Nastoupit do česko-německého „stýkání a potýkání“, řečeno s Palackým, od samého začátku znamenalo vytvořit si k Němcům sveřepější a podezřívavější vztah, než jaký Beneš později zažil třeba u Masaryka. Zatímco jeho učitel a mentor byl synem německé matky a vyrostl v prostředí germánské kultury a vzdělanosti, Beneš odmalička poznával Němce jako ty, na které je třeba dávat si pozor, v zásadě jako na vždy připravené nepřátele.

Na časné dětství vzpomínal jako na dobu, kdy nejen rodiče, ale i sourozenci pracovali od rána do večera. „Vycházeli jsme z těžkých poměrů, musili jsme dřít a každý si nesl následky toho, co dělal.“1 Rodiče pracovali na poli a okolo rodinné chalupy, otec se však časem zmohl a otevřel si obchod se smíšeným zbožím, v té době v Kožlanech jediný, takže prosperující. Když polovina původní rodinné chalupy shořela, Benešovi koupili novou, už s parametry gruntu, a na přikoupeném pozemku otec postavil cihelnu. Časy, kdy nebýval dostatek jídla, skončily.

Lepšící se postavení rodiny umožnilo, aby postupně celkem tři synové odešli do světa na studia. Největší rodinnou nadějí byl dlouho nejstarší Václav, profesí učitel, který se jako první ze sourozenců začal angažovat v politice: v roce 1907 dokonce za Masarykovu realistickou stranu kandidoval do vídeňské říšské rady, nebyl však zvolen; v dalším rozletu ho zarazila nemoc a předčasná smrt v roce 1919. Další bratr, Vojta, byl v politice úspěšnější. Pronikal do ní nejen doma v Čechách, ale taky v Americe, kde poprvé pobýval v letech 1911–1914 a kde se seznámil s českou a slovenskou krajanskou komunitou; tyto kontakty později, za první i druhé světové války, dobře posloužily exilovému hnutí, vedenému nejmladším bratrem. Po vzniku ČSR se Vojta Beneš stal nejdřív (1925) poslancem a později (1935) i senátorem za sociálně-demokratickou stranu. Také za druhé světové války pracoval v exilu politicky a po únoru 1948 odešel za hranice potřetí a naposledy; byl z rodiny největším světoběžníkem. S nejmladším bratrem sdílel melancholický lesk v očích, ale také ctižádost, která byla, dalo by se říci, poznávacím rysem všech Benešů z kožlanské líhně.

Nejstarší bratr Václav byl o dvacet let, tedy o celou generaci, starší než Eduard (rodné křestní jméno si změnil na Edvard až později). Nebylo tedy asi divu, že k němu nejmladší sourozenec nikdy nezahořel těsnými city, jakkoli se s jeho politickým směřováním hlavně zpočátku identifikoval. O Benešův vzestup se zasloužil hlavně o šest roků starší Vojta, který si jako první všiml, že Eduard kde může, tam čte, dokonce i na pastvě, a přesvědčil otce (který chtěl mít z Eduarda ševce, matka kněze), aby nechal nejmladšího syna vystudovat školu podle jeho vlastních představ.

Beneš sám na dětství nevzpomínal často; to spíš bratr Vojta, který byl i jako beletrista psavý, zachytil, jak dětský život „za kožlanskými humny“ (tak se jmenovala jeho nejčtenější kniha) vypadal. Eduard byl ve vzpomínání skoupější. Jednou, už jako prezidentovi, se mu vybavilo, jak v sedmi letech poprvé přijel s otcem z Kožlan na trh do Plzně, prvního velkého města jeho života. V noci se s otcem střídali při vedení koní a ve chvilkách spánku ve fasuňku (na korbě vozu); v následujících letech Eduard tuto cestu s koňmi absolvoval vícekrát.

Zato Benešovy pozdější rodinné litanie byly i mezi žurnalisty pověstné. V únoru 1938 třeba sděloval britským novinám: „Mám osm sourozenců. Dva mí bratři jsou železničáři, jeden je dělníkem v Americe a dva jsou učitelé ve škole. Další je rolník. Moje dvě sestry jsou manželky rolníků. Bydlím v prezidentském paláci, zatímco moji bratři a sestry zůstávají na vesnici. Pro nás je to docela přirozené, zvláště když vezmeme v úvahu, že polovina našeho kabinetu ministrů jsou syny a dcerami dělníků a rolníků.“2

Pozoruhodné je i to, že jinak svou rodinu žádným zřetelným způsobem ani z pozice hlavy státu neprotežoval. Opět tím kontrastoval s Masarykem, jehož tři dospělé děti a dva vnuci tvořili jeho častý, veřejnosti známý a mediálně vděčný doprovod, jakousi širší „státní domácnost“ svého druhu. Hradní a lánské úřednictvo hrálo tuto hru na „první rodinu“ také.

Beneš s manželkou byli veřejností vnímáni spíš jako příslušníci této širší Masarykovy rodiny, Benešovy vztahy k prezidentovi byly často přirovnávány k synovským a podobně. Žádného ze svých sourozenců Beneš způsobem srovnatelným s tím Masarykovým nikdy nevyzdvihl a příliš na tom nezměnili ani spisovatelé, kteří se zabývali jeho životem. Nejempatičtější z jeho životopisců-současníků shrnul Benešovy dospělé vztahy k členům rodiny větou: „Žádný z bratří nečinil si na nic nároky a Edvard Beneš jim nic nenabídl.“3 Pokud dospělé vztahy mezi sourozenci existovaly, považoval je Beneš zřejmě za své privatissimum.

Starší bratr Vojta u rodičů prosadil, aby nechali Eduarda studovat na klasickém gymnáziu nikoli v Plzni, která byla nejblíž, ale v Praze, jak si přál. Tak se Eduard v roce 1895, jako jedenáctiletý, poprvé ocitl ve městě, kde chtěl nejen vystudovat (začal na klasickém gymnáziu na Královských Vinohradech), ale kde údajně už tehdy toužil v dospělosti žít a pracovat.

„Byl malý, sporý, dobře stavěný, pomalu se dával do pohybu, ale pak se pohyboval rychle,“4 zachytil jeho životopisec, jak dospělý Beneš popisoval sebe sama v mladším vydání. Příchod do Prahy vylíčil jako rozhodující životní moment, ve kterém ze sebe rychle setřásl tíhu venkovana. Doma si nikdy nemohl organizovat život podle svého, všude na něho číhaly úkoly, které bylo třeba plnit. V Praze poznal, jaké to je, když je člověk svým vlastním pánem od rána do večera.

Jiní, kteří se ocitali v podobné situaci, se chytali part, Benešovi však stačili dva tři kamarádi. Ani jim však neotvíral srdce. Údajně byl nejspokojenější, když si mohl o samotě číst a studovat. Zjistil, že sám sobě dokáže nastolit ještě přísnější režim, než jaký doma ordinoval otec celé rodině. I spolužáci prý se od něho pro jeho samotářství odtáhli. Později napsal, k čemu tehdy, ještě skoro jako chlapec, dospěl: že význam člověka se dá změřit nejenom počtem přátel, ale také množstvím a intenzitou vyvolaných nepřátelství.

Mezi dvanáctým až dvacátým rokem věku si celkem oblíbil divadlo; jako ochotnický herec prý účinkoval v několika Klicperových komediích; svěřovali mu v nich i větší role. Hodně času taky věnoval pěstění těla. Všechny Benešovy děti cvičily v kožlanském Sokole, nejmladší Eda už od šesti let. Sám si prý dokonce postavil doma na zahradě hrazdu, na které posiloval, tak aby o tom cizí kluci nevěděli. Podle toho, co o tom později napsal, ho na sokolských cvičeních od začátku zajímalo tyršovské propojení péče nejenom o tělo, ale i o ducha. „V Sokole jsem prošel výchovou národní, v Sokole začala také moje první práce politická,“5 vzpomínal.

Když přišel do Prahy, zažil také rozvoj sportu, který předtím doma neznal: v devadesátých letech 19. století začaly v Praze vznikat první fotbalové kluby a Beneš se k této vlně přidal. Od čtrnácti let chodil trénovat na Letnou, ale nakonec vstoupil do Slavie. Hra sama i organizace zápasů byly v plenkách; určující byla chuť kopat do balonu; při každém tréninku nastoupilo do hry tolik hráčů, kolik onoho dne zrovna dorazilo. Herní strategie dlouho neexistovala, dvě mužstva se jako hejna much honila za míčem od začátku až do konce poločasu.

Při své výšce 163 centimetrů a z venkova získané tělesné kondici se Beneš záhy stal nadprůměrně pohyblivým a technicky zdatným hráčem. V necelých dvaceti letech měl nakročeno stát se nejlepším levým křídelníkem v Praze, slibně se rozvíjející kariéru však v roce 1903 přerval úraz: zlomil si nohu. Věc měla dohru, na gymnáziu, kde Beneš studoval, bylo sportování zakázáno a hráči, který se objevil ve škole se sádrou, hrozilo, že bude vyloučen. Rozhodl se pro úkryt v nemocnici, kde nakonec strávil celých šest týdnů, než byl vypátrán. Se štěstím usmlouval toliko sníženou známku z chování; což však zároveň znamenalo odnětí stipendia, z něhož si do té doby platil školné.

Podle jeho pozdějšího podání o tom, že s fotbalem úplně skoncoval, rozhodl jeho individualismus: ani se spoluhráči prý nedokázal navázat přátelství, vadilo mu, že mluvili sprostě a po zápase často zamířili do hospody. Dávný úraz se mu každopádně podařilo zužitkovat ještě v roce 1915, kdy před odvodní vojenskou komisí úspěšně simuloval pochroumanou nohu a vyhnul se tak odchodu na frontu. Později na univerzitě a poté v politice už na pravidelné sportování neměl čas. Za udivující pracovní výkony, jimiž v dalších letech překvapoval přátele i nepřátele, však vděčil právě kondici nabyté v mládí; nakonec mu vydržela až skoro do šedesátky.

Studia, cesty, první knihy

Jedno z nemnoha skutečných přátelství, která jako student navázal, ho svedlo dohromady se stejně starým Rudolfem Kristynkem; ovlivnil Benešův život tím, že ho poprvé přivedl domů k Masarykovým, tehdy jen na letmou návštěvu. Profesor, jak bylo jeho zvykem, pomohl Benešovi si přivydělat; začal mu svěřovat překlady pro svou revui Naše doba a Beneš se stal brzy stálým přispěvatelem.

Celkem záhy, ještě před maturitou, se rozhodl, že se bude v životě věnovat politice. V tak mladém věku šlo o neobvykle vážné rozhodnutí, které však vyplývalo z jeho rychle se vyvíjející povahy. Bylo mu sotva dvacet, a už se zdál ztělesněním životní cílevědomosti. Nakládal si tolik pracovních úkolů, až vyplnily všechen jeho čas, od rána do večera. Zdálo se, že nezná a ani nepotřebuje odpočinek, pracovní vypětí a nepochybně i strádání s ním spojené ho přitahovaly víc. „Vlastně znal jen práci,“ napsali o něm. „Neměl mládí v obvyklém smyslu slova.“6

Doslova celý svůj život v oněch letech zasvětil studiu. Vždycky s hodinkami při ruce, dával si záležet, aby nepromarnil ani chvilku. Aby zvládl přečíst co nejvíc, vyvinul dokonce vlastní metodu rychločtení. Na hodinkách si pokaždé předem nastavil čas, za který bylo třeba tu či onu knihu přečíst, a když to někdy odhadl špatně a studium trvalo déle, zlobil se sám na sebe, že úkol nesplnil. Byl to zvláštní systém, ale Benešovi dal kromě rychlosti kupodivu i mimořádnou schopnost přečtené si zapamatovat.

Po maturitě v roce 1904 bylo bez diskuse jasné, že bude pokračovat na vysoké škole. Naplánoval si, že během dalších čtyř let musí zvládnout ne jeden, ale hned dva univerzitní doktoráty, jeden ve Francii a druhý v Praze. (Postupně pak získal dokonce tři různé doktorské tituly: filosofie v Praze, literatury na pařížské Sorbonně a práv v Dijonu.) Kdo toto všechno zvládl, mohl věřit, že je schopen činů, jaké v jeho generaci dokáže jen málokdo.

Stejně strmě, jako před lety zamířil do Prahy, rozhodl se nyní pro studia v mekce předválečné evropské demokracie a odešel do Francie. Začal v Paříži studiem filologie a literární historie, ale brzy k němu přidal psaní do novin – zčásti jako zdroj obživy, zčásti jako přípravu na budoucí vážnou publikační činnost. Postupně na sebe nabalil ještě studium práv, politických věd a sociologie, nepřestával se však zajímat ani o původní filosofii. Spektrum jeho zájmů bylo široké, ambice nikoli malé. Věřil, že osvojí-li si poznatky současně z více vědních oborů, získá schopnost řešit politické problémy metodicky, zatímco jiní k nim spěli většinou intuitivně.

Publikační činnost zahájil jako dopisovatel českých novin, nejčastěji sociálně-demokratického Práva lidu a brněnské Rovnosti, časem i Volné myšlenky a dalších tiskovin. Ani při své píli si ale nedokázal vydělat tolik, kolik potřeboval na nákup knih, takže se uskrovňoval na nájmu a jídle. Když si osvojil jazyk a při té příležitosti zjistil, že Francouzi netuší skoro nic o existenci Čechů, začal přispívat pro změnu i do francouzského tisku, a sice články o střední Evropě.

Do všech stran chrlil referáty, psané z pozice mimořádně sečtělého muže. Naučil se do té míry obrábět cizí myšlenky, až občas ani nevadilo, že nedodává v dostatečné míře ty vlastní. Byl si vědom toho, že je hlavně kultivovaný rešeršér; tu a tam se za příliš teoretické texty, vyplývající z četby a nikoli ze života, dokonce i omluvil, případně si vypomohl formulací, že teorii je nutné znát prostě proto, aby praxe měla naději.

V hlavním městě Francie byl brzo jako doma, nechal se pohltit jeho ve své vlasti nevídaným společenským leskem. „Paříž je syntéza moderního života, jediné úplné, dokonalé, moderní město,“ psal v roce 1906. „Je centrem jediného evropského národa, kde všecky podstatné síly naší moderní civilizace se uplatňují, vyvíjejí a soustřeďují společně jedna vedle druhé… Paříž je syntézou Francie a tato zase syntézou moderního světa.“7 Byl si jist, že v Paříži prodlévá u zdroje poznání, které bude určovat chod příštího demokratického světa.

I novou zemi, s jejímž étosem se ztotožnil, dlouho vnímal víc z novin a knih než z mezilidských styků, které se ani tam nenaučil pěstovat. Paradoxně jedinou společností, do které vplynul, bylo sdružení ruských exilových revolucionářů, do něhož jej uvedl jeho pařížský známý Věnceslav Švihovský. Benešovi životopisci tuto epizodu později vesměs pomíjeli, Beneš sám jí však připisoval velký význam. „V roce 1906 a 1907 jsem chodil v Paříži do jejich společnosti, byl jsem členem jejich spolků, navštěvoval jsem jejich lidovou univerzitu, setkával jsem se pravidelně s revolucionáři, studenty, profesory, žurnalisty. Začal jsem studovat usilovně Rusko a ruskou literaturu klasickou a revoluční. Po návratu do Prahy jsem zůstával ve styku s revolucionáři ruskými v Praze.“8

Danou vzpomínku Beneš publikoval v roce 1927, s odstupem dvaceti let, kdy už se z pozice čs. ministra zahraničí, ale i jako diplomat s celoevropským renomé zasazoval o otvírání dveří sovětskému Rusku do Evropy; nelze tedy vyloučit, že si jí chtěl vylepšit svůj obraz jako člověka, který trpí náklonností k Rusku celoživotně. Na rok 1908 si Beneš naplánoval dokonce cestu do Ruska, později si ji však rozmyslel; poprvé v životě se tak ocitl v Moskvě až při oficiální státní návštěvě v roce 1935. V předválečné době ovšem Beneš udržoval kontakty také s německou literaturou a kulturou, ovlivnily ho například rané práce německého sociologa Wernera Sombarta.

Hledal své místo v budoucí čs. politice, a protože její obsah tradičně ovlivňovaly vztahy s Němci, promýšlel také optimální příští podobu těchto vztahů. Jako člověk, který snil o českém vyrovnání s nimi, zvažoval správný poměr mezi českým právem historickým a takzvaným přirozenoprávním pojetím národa. Jakým způsobem mají Češi vznášet své národnostní nároky? Na základě své bohaté historie (a historického práva), nebo proto, že jejich pozice vyplývá ze samotné národní existence? Z Benešovy disertační práce s názvem Rakouský problém a česká otázka, kterou odevzdal v Dijonu roce 1908, se později často citovala pasáž, v které Beneš možnost dělení Rakouska kategoricky vyloučil. Nevěřil mu, neviděl v něm smysl. Pouta mezi národy v monarchii žijícími považoval za natolik silná, že mu jednoznačně obhajovala existenci společného státu, habsburské monarchie.

Když se v roce 1907 přesunul za poznáním do Londýna a Berlína, objevil tam ještě jiné klima než předtím ve Francii. V Paříži se cítil svobodný, což se mu v Británii ani v Německu úplně nepoštěstilo. V Anglii se zhrozil bídného života příslušníků tamní dělnické třídy: psal o něm do českých novin s takovým zhnusením a rozčilením, že nacisté tyto jeho emotivní texty znovu s chutí vydali za druhé světové války jakožto důkaz, že Beneš našel své současné útočiště mezi britskými imperialisty, jimiž ve skutečnosti celý život pohrdá.

V Německu se podle toho, jak o tom psal, poprvé setkal s krystalicky čistým a masově prožívaným pangermanismem. Všichni Němci, s jedinou čestnou výjimkou v podobě socialistů (a tedy internacionalistů), podle něj byli schopni být šovinisty. Benešovi připadalo, že vůbec nevnímají ostatní národy jako sobě rovné, ale naopak všem bez výjimky připisují větší či menší množství znaků degenerace.

Zatímco ve všech ostatních národech tvoří aristokracii jenom tenká vrstva lidí, opřených o rodová a majetková privilegia, u Němců se cítí nadřazenými vůči zbytku světa všichni, celý národ, psal Beneš. Sami sebe skutečně prožívají jako pány, Herrenvolk. Idea humanity, se kterou v Čechách jako s ústředním pojivem národa pracoval Masaryk, v Německu nehrála skoro žádnou roli. Němci se nerušeně oddávali svému pangermanismu, za jehož metaforu Beneš spolu s Masarykem považoval bagdádskou dráhu, budovanou od roku 1903. Podaří-li se ji Němcům postavit a ovládnout, pak proniknou přes Blízký východ do hloubi Asie, kde se dosud za koloniální pány pokládali Britové.

Paříž, Londýn a Berlín z Beneše udělaly Evropana, rozhodně podle jeho názoru. Slovem i písmem nyní zvládal nejenom němčinu, francouzštinu nebo angličtinu, ale nově se vydával také do ruštiny a italštiny. Prostřednictvím jazyků poznával roztříštěnost předválečné Evropy: o nějakém propojení nebo dokonce vůli ke sjednocení kontinentu se nedalo mluvit, Evropu kontrolovalo několik velmocí, propojených složitým systémem vzájemně zajišťovacích smluv, veřejných i tajných. V roce 1914, jak se ukázalo, jejich existence v tak značném množství vyvolala řetězovou reakci v podobě výbuchu světové války. Velmoci v předválečné Evropě snily o hegemonii, hrstka malých států si sotva mohla nárokovat víc než prosté přežití. Čechům, národu bez vlastního státu, se zde nerýsovala už skoro vůbec žádná zvláštní budoucnost, pokud se tedy člověk nechtěl oddávat tři čtvrtě století starým Palackého snům o federalizaci Rakouska.

Otálení s politikou

Beneš, stejně jako mnozí další politicky uvažující Češi v té době, si před první světovou válkou přál decentralizaci monarchie. Sny o přeměně rakousko-uherského dualismu v trialismus (se zapojením zemí Koruny české a snad i Slovenska) však byly s přibývajícím časem stále méně reálné. Vídeňská vláda postupovala přesně opačně a vojensky i ekonomicky se dostávala do závislosti na silnějším a vitálnějším Německu. Ani politická situace v českých zemích nebyla uspokojivá: Český zemský sněm byl od roku 1908 v podstatě vyřazen z činnosti, střídavě v něm obstruovali buď Češi, nebo Němci, takže vláda tento zemský parlament nakonec v roce 1913 úplně rozpustila a místo něj dosadila z centra zemskou správní komisi v čele s místodržitelem.

Český národ navenek sílil a prosperoval, politicky však v Rakousku prohrával na všech frontách. Budoucnost národa nyní řídila obyčejná „komise“. Jak uboze to znělo! Protože Vídeň nejevila vůli k dohodě, zdálo se zřejmé, že ke zlepšení stavu se nedospěje reformami, neboť žádné nebudou. Jakousi naději nabízelo jenom rozpoutání nějaké silné vnitřní krize, jež systém rozvrátí: snad revoluce, snad války.

Beneš věřil, že štěstí přeje připraveným. V červnu 1909 získal na pražské české univerzitě druhý doktorát, tentokrát z filosofie, na základě disertace Vznik a vývoj politického individualismu v dějinách moderní filosofie. Nezahájil však kariéru vysokoškolského učitele, ke které se zdál předurčen; rozmluvil mu ji právě Masaryk, který soudil, že pro politickou praxi, po níž Beneš touží, získá víc času na přípravu mimo vysoké učení. Od roku 1909 tedy Beneš začal učit na Českoslovanské obchodní akademii v Praze (tedy na střední škole) a na univerzitu docházel jen jako soukromý docent (tedy jako učitel bez nároku na honorář).

Platové otázky řešit nemusel, protože se v roce 1909 finančně výhodně oženil s Hanou (rozenou Annou) Vlčkovou, majitelkou několika činžovních domů v Praze. Až do války tak získal čas a svobodu volby, čím vším se bude chtít zabývat. Pedagogickou činnost odsunul na vedlejší kolej; zdálo se, že všechnu svou energii směřuje k tomu, aby se stal politickým spisovatelem.

V letech 1909–1912 sepsal Stručný nástin vývoje moderního socialismu. Titul poněkud klamal tělem, spis byl proponován jako rozsáhlá tetralogie (byť skončil jenom jako trilogie, díl o vývoji dělnického hnutí v západní Evropě Beneš nakonec nedodal) a rozsahem 600 stran se stal druhým nejdelším textem za celou velmi plodnou Benešovu pisatelskou dráhu. Autor, kterému v té době ještě nebylo pětadvacet let, si naložil nemalé sousto, jakkoli se nakonec proti původnímu záměru omezil na vylíčení peripetií socialistického myšlení a hnutí toliko v habsburské monarchii, se zvláštním zřetelem k českým zemím.

V mnoha ohledech šlo o práci průkopnickou, žádným českým autorem do té doby nezpracovanou. Socialismus pro Beneše znamenal především majetkovou rovnost doplněnou o masarykovské humanitní ideály. Podobně jako jeho mentor Masaryk, který jen o deset let dříve ve spisu Otázka sociální dodal polemiku s Marxovým Kapitálem (a jako první se pokusil o analýzu Marxova myšlení), také Beneš se stavěl k marxismu kriticky především jako k hnutí, které neposkytuje dostatečný prostor lidské individualitě.

Poprvé v životě tehdy Beneš definoval dobu, ve které žil, způsobem, u něhož setrval i v pozdějších desetiletích, vlastně až do konce života. Definičním znakem této doby měl být neodvratný nástup levice, ve všech zemích na světě a na všech frontách. Poté co se ke dvěma historicky tradičním stavům, šlechtě a kléru, v 19. století připojilo měšťanstvo, přichází totiž v 20. století konečně chvíle, kdy si o své místo na slunci plně řekne také stav číslo čtyři: dělnictvo a ostatní příslušníci námezdních profesí. Protože jde o stav daleko nejpočetnější, jeho příchod na scénu přinese dalekosáhlé změny v organizaci společnosti, větší, než byly všechny předchozí.

Získají-li masy dělníků vzdělání a volební právo, přesune se těžiště společnosti „dolů“ a tam už navždy zůstane. Shodně s Marxem Beneš také předpokládal, zřejmě ne nelogicky, že tato proměna začne v ekonomicky nejvyspělejších zemích a postupně se rozšíří do všech ostatních. Benešův socialismus však nebyl materialistický, naopak obsahoval překvapivé množství náboženských akcentů.

Pisatel, který se prezentoval převážně ve vědecko-racionální podobě, zároveň doufal, že socialismus, podobně jako kdysi křesťanství, zvítězí, protože je „hnutím srdce, ne rozumu“. Žádoucí pouze bude, aby společnost do nového vývojového stadia dospěla nenásilným evolučním vývojem. Určující role při tom připadne vzdělání; nedostane-li se ho pracujícím v dostatečné míře, budou dál bloudit stejně jako dosud. (V této souvislosti Beneš uváděl, že u většiny socialistických předáků v Čechách tuto odbornou připravenost zatím postrádá.)

Jeho přesvědčení, že socialistické myšlení, stejně jako každé jiné, nemá ustrnout v žádné své vývojové fázi (tedy ani v té marxistické), ho stavělo po bok socialistickým myslitelům, jimž se už tehdy říkalo revizionisté. Beneš, přesvědčený spolu s Masarykem, že život je neustálá reforma, se tím vyhnul svodům „věčných“ marxistických dogmat o třídním boji, o určujícím vlivu společenského bytí na společenské vědomí apod., přes která nepřešlo tolik jeho současníků. Kde mu Marx naopak imponoval, byla oblast mimo ekonomickou a politickou teorii: viděl v něm tvůrce politické taktiky, kterou s evidentním úspěchem prováděla První i Druhá sociálně-demokratická internacionála.

V letech před válkou se Benešův vztah k Masarykovi neustále vyhraňoval a prošel několika fázemi. Svůj první větší text o něm Beneš napsal v roce 1910. Vyznal se v něm z počátečního odporu k Masarykovu hyperkriticismu, prezentovanému na univerzitních přednáškách. Drtilo ho, že Masaryk před studenty rozevíral široké vějíře problémů, aniž naznačoval správná řešení. Neříkal jim, jak co je, naopak, vybízel studenty, aby s ním nesouhlasili – a aby tím sami sobě zdůvodňovali, proč tak činí. Beneš ho poslechl. „Hledal jsem v jeho vlastní metodě vyučovací důvody proti němu,“9 psal. Až později v cizině prý pochopil, jak sebeočistně Masarykovy výzvy k rebelii vůči autoritám působily, kolik svobody v těch apelech bylo. „Ještě dnes si vzpomínám, jak vycházel jsem z přednášek Masarykových povznesen a s chutí do myšlení, práce a bádání, když jsem slýchal, že já a jiní, my všichni, můžeme mít pravdu proti němu.“10

Čím ale Beneš už jako adept politiky ještě před vstupem do veřejného života strádal, byla nedostatečnost nebo snad dokonce absence charismatu. Spisovatelka Amelie Posse-Brázdová, která v té době navázala s Benešem přátelství, jež vydrželo až do jeho smrti, popsala první setkání s ním jako ryzí zklamání: Benešův vzhled a projev byly do té míry bezbarvé, že ji údajně rozladily. „Vůbec neměl záře velikosti, nic podmaňujícího a heroického, co jsem – zdá se – potají očekávala a nač jsem se těšila,“11 napsala ve vzpomínkách.

Pokud tyto své nedostatky vnímal, dospěl patrně k závěru, že je zmůže pílí, jíž většinu vrstevníků spolehlivě zahanboval. V roce 1912 vydal další spis, sociologickou studii Stranictví; text, jímž se ve stejném roce habilitoval (získal docenturu) na pražské filosofické fakultě. Poprvé v životě zde zkritizoval přebujelý systém politických stran v českých zemích – a otevřel tím téma, ke kterému se pak vracel po zbytek života. Beneš byl přesvědčen, že systém, v němž skoro každý stav nebo profese mají stranu, která reprezentuje toliko jejich a už žádné další zájmy, posiluje sobectví a vylučuje dosažení konsensu ve věcech zásadního významu. Veškerý veřejný život je pak těžkopádnější než v anglosaských zemích, kde k plnému uspokojení voličů plně stačí dvě, maximálně tři strany: levice, pravice, střed.

Ohlas Benešových knih navzdory jejich průkopnickému významu byl naneštěstí slabý, a to i mezi socialisty, jimž chtěl Beneš otevřít oči. Radil jim „od stolu“; nikdy se neodhodlal ke vstupu do sociálně-demokratické strany, který se u autora tolika spisů zabývajících se levicí zdál pouhou formalitou a který mu navíc její přední funkcionář Bohumír Šmeral osobně nabídl.

Pokud Beneš odmítl členství ve straně, v níž působili oba jeho starší a vzdělaní bratři (po nejstarším Václavovi také prostřední Vojta ve volbách do říšské rady v červnu 1911 zabojoval – neúspěšně – o poslanecký mandát), mohlo se tak stát asi jedině po dohodě s Masarykem. Také on měl blízko k sociální demokracii, volil tuto stranu před první světovou válkou i po ní, už jako prezident, a jeho manželka se dokonce stala aktivní členkou strany. Celkem strohá disciplína panující v sociální demokracii, a hlavně její inklinace k marxismu, však oba intelektuály odradila, podobně jako duch internacionalismu, jímž byla prostoupena: Masaryk v té době už razil svůj specificky český národní program a Beneš k němu měl stále blíž. Masaryk byl také stále přesvědčen, že Beneš nemá důvod, aby se členstvím v jakékoli straně někomu zavazoval. Chce-li časem v politice vyniknout, ať ještě studuje; naskytne-li se vhodná příležitost, bude patřit k těm nejlépe připraveným.

Beneš se však neuchytil ani na univerzitě (kde zůstal až do války toliko soukromým, tj. neplaceným docentem sociologie), ani v politice; až do odchodu za hranice v roce 1915 si stále přivydělával jenom jako suplent (náhradní učitel) francouzštiny a národního hospodářství na pražské obchodní akademii.

V politice měl v té době ideově nejblíž k Masarykově realistické straně, jakkoli i k ní měl řadu výhrad: „skalní“ realismus se mu zdál příliš doktrinářský a „v jádru nerevoluční“,¹² jak uváděl. Ztotožňoval se však se vším, co se ve straně stavělo proti provinciálnímu duchu tehdejší české společnosti. Masaryk podřizoval svou činnost nikoli domácím, ale světovým měřítkům – což se Benešovi líbilo, takovým způsobem chtěl postupovat taky.

Byl socialistou na základě rozumové úvahy. Věřil, že čtvrtému stavu (dělníkům) patří budoucnost, a chtěl ji prožívat s nimi, aniž však dával najevo své sociální cítění. „Považoval společnost za netečnou, ne-li přímo za krutou ke slabším jedincům, zoufale bojujícím o přežití v lidské džungli,“ napsal o něm historik Zbyněk Zeman. „V takové společnosti chyběla jak družnost, tak solidarita, a bylo zde málo místa dokonce i pro přátelskou náklonnost.“13 Ani sám Beneš tedy touto náklonností nevynikal, to, čemu se říká sociální cítění, neměl. Lidé z jeho okolí, kteří si toho všimli, nad tím často žasli a vysvětlovali si to (předpokládanými) trpkými Benešovými zkušenostmi z mládí.

Do boje. Ve dvou

Rakouské vyhlášení války Srbsku a následné bleskové rozpoutání světového válečného konfliktu postavily všechny dosavadní Benešovy úvahy o budoucnosti na hlavu. Ve stejné době jako Masaryk došel i on k závěru, že Rakousko-Uhersko své riskantní válečné angažmá po boku Německa s největší pravděpodobností nepřežije, a to v žádné, tedy ani v případně federalizované podobě. Ve všem bylo na Německu příliš závislé. Říše je nereformovatelná, usoudil; nabízí se tedy šance k obnově českého státu.

Když válka vypukla, publikoval Beneš v tisku analýzy vojenské připravenosti bojechtivých stran; intuitivně začal plodit stejný typ textů plných čísel a statistik, jaké v té době psal také Masaryk. Od začátku září 1914 zaměstnaný jako volontér v redakci realistického deníku Čas nakonec Masaryka vyhledal, prohlásil, že by se mělo něco dělat, uslyšel ono později tak často citované „Já už dělám“ a byl zatažen do rodící se akce, v níž mu byla vůdcem přidělena funkce organizátora domácího podzemního hnutí, které si na podzim 1914 dalo název Maffie.

Masaryk v době, kdy k odbojové organizaci přistoupil, nebyl nejmladší, táhlo mu na pětašedesátý rok. Věk se na něm ale neprojevoval. Stejně jako kdykoli dřív kladl i nyní sobě i ostatním zásadně nadlidské úkoly. A unesl je; platili za to často jeho blízcí, včetně členů rodiny. Ještě víc než v minulosti ho nyní definovala stará věta profesora Kaizla „Šel lvu do tlamy“, kterou se zesnulý přítel před lety pokusil pojmenovat razanci, s jakou Masaryk vstupoval i do těch konfliktů, v nichž nebylo možné dopředu odhadnout, zda na ně člověk bude stačit. Zatímco tedy jiní se s věkem stávali konzervativci, Masaryk se jako kmet naopak radikalizoval. Válka z něho, univerzitního učence, udělala na stará kolena spiklence a revolucionáře.

Uhodnout, čím vším mohl Masaryk imponovat Benešovi, není těžké; svědectví o tom, jak profesor dokázal omamovat mladé, podala dlouhá řada Benešových vrstevníků. Zajímavější otázkou je, čím zaujal Beneš Masaryka, dokonce do té míry, že si právě jeho – mezi přáteli, které znal často desítky let, tedy podstatně déle než Beneše – vybral za spolupracovníka, jemuž svěřil hlavní díl odpovědnosti.

S jistotou lze tvrdit, že Masarykovi imponovala Benešova výkonnost. Ani sám Masaryk si v situacích, kdy mu na něčem záleželo, nekladl meze – a tím spíš tedy věděl, že je se svým totálním nasazením mezi lidmi bílou vránou. Beneš se zdál stejný: zatímco ostatní reptali, pro něho se nic nezdálo problémem. Jednou začátkem listopadu 1914 se například stalo, že Masaryk přišel do bytu Benešových a postěžoval si, že nemá nikoho, kdo by odvezl Macharovi do Vídně tajné zprávy. Asi tím ani nic nesledoval. „Jel jsem týž den,“14 shrnul to Beneš. A od té doby Masaryka na cestách nahradil.

Mladší spolupracovník také prokázal mimořádnou vynalézavost při zavádění konspiračních metod, nutných například při předávání zpráv z demokratické ciziny domů a zpět. Předčil ho snad jen Masarykův osobní agent v Americe Emanuel Voska, který mezi českými odbojníky zavedl převážení zpráv v podrážkách bot: ode dne, kdy Voska takto poprvé, v srpnu 1914, přepravil moták z Evropy do Ameriky, Masaryk dokonce začal počítat start své zahraniční akce.

Voska i Beneš byli oba stejně zdatnými tvůrci válečné propagandy; kdykoli se v zájmu věci nedostávalo pravdy, dokázali si pomoci smyšlenkou. Masaryk oběma svěřoval nejdůvěrnější informace. Zatímco však Voska i za války zůstal hlavně dobrodruhem, kterým od začátku býval, Beneš celou dobu války po pracovní stránce stále rostl. Z člověka, který dlouho řídil jen sám sebe, se během čtyř válečných roků stal muž schopný koordinovat čs. odboj na celkem třech válečných frontách v Evropě i jeho podporu v zápolí. Dokonce i pozdější přechod do mírových a republikánských dob Beneš zvládl na nejvyšší úrovni, jako po Masarykovi druhý nejvýznamnější člověk ve státě; naopak Voska se do časů, kdy na místo divokosti nastoupily ctnosti, nehodil a zůstal dobrodruhem.

Masaryk a Beneš byli od sebe věkově vzdálení čtyřiatřicet let, víc než generaci. Mladší staršího nikdy nepřestal vnímat jako otcovskou figuru, jako největší autoritu z těch několika málo, které se v životě rozhodl uznávat.

Co je spojovalo, bylo silnější než generační rozdíly: oba, kaž-dý po svém, mysleli výrazně nadprůměrně, aniž to komukoli z nich přineslo ve společnosti odpovídající vliv. Masaryk svou skoro celoživotní pověst kverulanta stvrdil v předvečer války způsobem, jakým se zastal Karla Švihy, jednoho z nejvlivnějších politiků národně-sociální strany, obviněného z donášení rakouské policii. Zapojil se do sporu o Švihovu čest, jak bylo zvykem, jako bojovník proti předsudečnému myšlení; tentokrát se však na rozdíl například od hilsneriády angažoval nešťastně. Veřejnost sice Švihu odsoudila předem, jeho vina se však zpětně také potvrdila. Masarykovo chování ve věci působilo dojmem, že se snad chtěl tímto způsobem konečně úplně rozejít s domácí politikou – což také v předvečer vypuknutí světové války učinil. Dva společenští outsideři, starý a mladý, si v čase sarajevského atentátu zbyli jako ti na světě skoro poslední.

Čechů snících o rozbití Rakouska bylo mnoho, těch skutečně ochotných pracovat na zániku monarchie však bylo zejména v prvních letech války podstatně méně. Beneš mezi nimi vynikal tím, že své odbojové práci nestanovil žádné meze. Nasadil do ní všechno, i svou manželku, z jejíchž peněz financoval maffiánské aktivity; v souvislosti s nimi byla Hana Benešová na podzim 1915 rakouskou policií dokonce zatčena a strávila jedenáct měsíců ve vězení.

Beneš byl organizačním mozkem Maffie. Věděl o všem, co se v hnutí dělo. Šlo o to, udržovat kontakty s politikou v Praze a ve Vídni, ale také zajišťovat podzemní výměnu informací s cizinou. Řídit provoz tajné tiskárny, ale rovněž dbát o šíření působnosti organizace na venkov, tak aby kádr spolupracovníků stále rostl. Styk s lidmi ve Francii nebo Velké Británii probíhal přes třetí země, zejména přes Švýcarsko. V Německu, na rozdíl od Prahy, byly zase zejména v prvním roce války k dostání různé evropské noviny, ze kterých se daly čerpat jinak nedostupné informace. Tak se Beneš ocital neustále na cestách.

Práce v ilegalitě mu vyhovovala, líbilo se mu, že mohl zúročit zkušenosti, které nabyl před válkou v Paříži při kontaktech s ruskými revolucionáři. Všichni účastníci odboje od něj dostali krycí jména, Benešovou největší pýchou však bylo ukrývání zpráv, tak aby je kontroly na hranicích neodhalily. Na toto své úsilí vzpomínal ještě mnoho let po válce: „Vyráběl jsem si korespondenční lístky tím, že jsem je rozpůloval, mezi obě polovice vkládal šifrovanou zprávu a pak je spojoval u knihaře, aby nevzbuzovaly podezření cenzury. Jindy jsem totéž učinil s knihami, které byly nejčastějším prostředkem spojení. Vkládal jsem dovnitř desek nebo do hřbetu knihy celé dlouhé referáty o situaci, někdy jsem opisoval doslova dokumenty…, takže se stávalo, že věci z vídeňské ministerské rady se objevily za čtyři pět dní poté ve spojeneckém tisku.“15 Když v květnu 1915 cenzura podávání zásilek do ciziny ztížila (odesílatel se musel legitimovat, případně udat vlastní adresu), Beneš opět našel řešení: začal posílat zásilky z různých pošt a udával falešné adresy, aby tak znesnadnil identifikaci.

V první polovině roku 1915, když už byl Masaryk za hranicemi, zůstával Beneš jeho daleko nejdůležitějším kontaktem s domovem. Dvakrát dokonce pobyl u něj v neutrálním Švýcarsku a pravděpodobně mu zachránil život, když ho varoval před cestou do Prahy, kde mu hrozilo zatčení. Protože se koncem léta 1915 ve stejném nebezpečí ocitl také Beneš sám (přinejmenším podle jeho názoru), rozhodl se Masaryka do exilu následovat. S falešnými doklady, které si sám vyrobil, přešel hranice a 3. září se objevil u svého vůdce v Ženevě.

V Paříži za války

Mentor ho podle všeho nepřivítal s jásotem. Považoval sice Beneše za svoji pravou ruku, právě proto ho ale potřeboval víc v Praze. Do švýcarského exilu k sobě vábil spíš české politiky, kteří mu měli pomoci rozptýlit podezření, zda v cizině reprezentuje ještě někoho jiného než sebe sama, případně svou vlastní miniaturní stranu-sektu. Bez reprezentantů politických stran zůstával Masaryk v cizině outsiderem a Beneš, nepolitik, na tom nemohl moc změnit. Podstatně důležitější pro úspěch zahraniční akce bylo, aby ven odjeli lidé jako Karel Kramář, František Soukup, Lev Borský nebo Viktor Dyk, na které Masaryk v tom směru naléhal.

Vážení pražští politici a žurnalisté však tyto výzvy vesměs oslyšeli. V prvních měsících a letech války Masarykova vize svobody, jež přivane od západu, zněla divoce. Vůdce české politiky Karel Kramář si byl jist, že tato svoboda přijde do Prahy naopak z východu, na bodácích ruských carských vojsk, která až do katastrofy v bitvě u Gorlice v květnu 1915 vzbuzovala v panslovanských hlavách velké naděje. Sociální demokrat Gustav Habrman dokonce v březnu 1915 už ve Švýcarsku byl, ale řekl Masarykovi, že si ještě odskočí domů něco zařídit – a už se nevrátil. A Bohumír Šmeral Masarykovi přes Beneše vzkázal, že jsou oba blázni a že svým konáním přivedou národ na novou Bílou horu.

Protože řada českých politiků v první polovině války zároveň nešetřila projevy loajality vůči habsburskému panovnickému domu, utvrzovalo to Masaryka s Benešem v mínění, že od domova nelze čekat mnoho a že veškerá tíha odpovědnosti leží na nich. Téma, kdo se skutečně o stát zasloužil a kdo válečné roky prolenošil, potom skoro po celou dobu první republiky tvořilo oblíbenou náplň vládních i opozičních diskusí. Intenzita, s jakou Beneš s Masarykem i po letech tyto staré zrady (ať už domnělé, či skutečné) prožívali, svědčila o tom, že křivdy nezapomínali. Pocit vydělení z české politiky, upevněný za války, se po roce 1918 stal jednou z hlavních příčin vzniku jejich mocenského centra, zformovaného v záměrné opozici vůči politickým stranám, takzvaného Hradu.

Z veřejnosti známých jmen tak před Benešem mohl Masarykovi posloužit jen Lev Sychrava, vyslanec Státoprávní pokrokové strany, která sice byla ve věci české samostatnosti radikální, neměla však velký vliv. A od května 1915 také agrárník Josef Dürich, poslanec vídeňské říšské rady, a konečně tedy člověk známý přinejmenším ve střední a východní Evropě; jeho nevýhodou však byla orientace na carské Rusko, se kterým naneštěstí sympatizoval více než s Masarykovou akcí. Dürichova víra v budoucí panslovanskou říši ho dokonce postavila vůči Masarykovi a Benešovi do opozice, kterou ukončila až bolševická revoluce, která vzala Dürichovi půdu pod nohama.

Západ v žádném případě nečekal české politické exulanty s otevřenou náručí. Britové i Francouzi považovali za hlavního protivníka Německo. Rakousko-Uhersko, ve válce hlavní německý spolubojovník, bylo vnímáno jako jeho slabší a labilní přívěsek, na jehož rozbití však – s výjimkou hrstky Masarykových osobních sympatizantů – nikdo neměl zájem. Přesvědčit západní vlády, že bude funkční rozbořit mnohonárodnostní říši ve prospěch sestavy nových malých států (protože tyto státy budou na rozdíl od impéria pokrokově demokratické), se dlouho jevilo jako plán, který přesahuje hranice francouzské, britské a hlavně americké představivosti. Pokud se posléze toto mínění u klíčových představitelů Západu změnilo, stalo se tak ve většině případů až v posledních měsících nebo týdnech války, kdy nefunkčnost impéria a jeho absolutní závislost na Německu vyšly před celým světem najevo.

Beneš svým příchodem do exilu nemohl dodat politickou podporu, kterou Masaryk hlavně potřeboval, přivezl však jiný, neméně důležitý kapitál: své organizační schopnosti a především skoro nadlidskou výkonnost. Konečně bylo tedy možné rozdělit si venku práci, „sféry vlivu“: Masaryk odjel do Londýna a vzal si na starost anglosaský svět, ke kterému měl celoživotně blíž; Dürich přislíbil spolupráci z Petrohradu a Beneš rozbil svůj stan v Paříži, hlavním městě země, ve které se podle Masarykova i jeho předpokladu měla válka posléze rozhodnout.

Zde krok za krokem začal budovat nejprve české a brzy také československé instituce, jejichž cílem bylo v první řadě sjednotit odboj za hranicemi, pak vybudovat vlastní vojsko a nakonec vytvořit politické vedení dostatečně reprezentativní na to, aby je Západ časem uznal jako vládu rodícího se státu de iure. S vydatnou pomocí Milana Rastislava Štefánika, jehož Beneš obdivoval jako organizátora i lva salonů, začal ve Francii budovat strukturu, kterou jak doufal, coby formaci ve válce všem užitečnou bude možné „vnutit Spojencům“.¹⁶

I Beneš měl pochopitelně své pracovní limity, některé z nich překvapivé. Skoro se nechce věřit svědectví britského novináře Wickhama Steeda, který napsal, že v prosinci 1915, kdy mu Masaryk Beneše představil, mluvil mladší kolega anglicky i francouzsky jen s nesnázemi a údajně i německy hovořil s patrným českým přízvukem. Byla-li to pravda, pak Beneš své dřívější brilantní rozbory zejména francouzské sociologické a politologické literatury opíral hlavně o pasivní znalost francouzského jazyka. Podobným způsobem však o Benešovi svědčil o mnoho let později, v roce 1944, i diplomat Robert Bruce Lockhart, který v té době už znal Beneše desítky let: i po pětiletém válečném pobytu v Londýně byla údajně Benešova angličtina „spíše plynná než správná“. Diplomat však neupíral Benešovi, že takto plynně se vyjadřoval celkem pěti jazyky.¹⁷

Beneš byl rozený organizátor, lepší než Masaryk. Zdál se i chladnokrevnější, skoro bez emocí. Byl schopný pracovat do úmoru, mnohem víc než – s výjimkou Masaryka – kdokoli jiný, a svou houževností přebíjel vlastní slabiny (neexistenci kontaktů, které mu však celkem nezištně poskytoval Štefánik). Intuitivně směřoval k zákulisní politické práci: zatímco Masaryk přednášel na univerzitách a snažil se pronikat na oficiální politická grémia, Beneš komunikoval s lidmi, kteří podobně jako on měli vliv, jenž nebyl tolik vidět. „Abych získal například jednoho politika, musil jsem mu napsat na několika stránkách podstatu českého problému; jinému totéž, ale jinak, třetímu zase atd. Byly dny, kdy jsme se Štefánikem nespali, nejedli, pracovával jsem do šesti hodin ráno a pak začala denní práce pro žurnály.“18

Až do května 1917, kdy Masaryk odjel do Ruska, s ním byl Beneš v častém a intenzivním styku. Jeden druhého poznali jako člověka, na něhož se lze absolutně spolehnout. Beneš, který ještě před pár lety sledoval Masaryka na univerzitě z kritického odstupu, v něm nyní viděl tvůrce té jedině správné politické koncepce, bezmála proroka, jehož tak jako vždy nadlidské cíle s přibývajícími roky války dostávaly smysl, kontury jeho vizí se zpřesňovaly.

Sám Beneš proměnu jejich vztahů popisoval takto: „Byl jsem k Masarykovi v poměru nejprve bývalého žáka, pak straníka a konečně hodně mladšího univerzitního kolegy. Byl jsem si vědom už od let, že jsem mu názorově a citově daleko blíže nežli mnozí z jeho bezprostředního politického okolí.“ Dlouho však prý nebyl schopen dávat mu své city najevo – čemuž lze věřit, protože problémy s projevováním emocí měl Beneš celý život.

Nakonec to tedy prý byl Masaryk, kdo vztahy jednoho dne během vášnivé debaty zničehonic změnil. „Měl jsem tehdy vnitřní, krásný pocit, že mně Masaryk porozuměl. Vykládal mi totiž o své představě přátelství…, proč my jsme se stali a zůstaneme nejen spolupracovníky, nýbrž vždy také přáteli, přestože je mezi námi věkem rozdíl jedné generace.“19

V létě 1916 tak poprvé z Masarykových úst zazněla později tradovaná věta „Beneši, budeme přáteli“. Toto přátelství mělo mít obsah nejen citový, ale i pragmatický. Jako za války vícekrát, Masaryk se v té době obával o svůj život; věděl, že i v Londýně, vzdáleném frontám, se těší intenzivnímu zájmu německých a rakouských špionů, jimž připisoval několik neúspěšných úkladů o svůj život. Přátelstvím s Benešem si tak pojišťoval budoucnost zahraniční akce i pro případ, že by sám ve válce padl.

Později, v republice, když byli oba vyzdviženi na piedestal, posilovali podobu svého přátelství i rozvíjením osobních mytologií, které neměly oporu ve skutečnosti. Ani jeden z nich se nebránil, když spřátelení životopisci začali tvrdit, že je spojil například společný plebejský původ. „Probili, propracovali jsme se z chudých poměrů,“20 psal i sám Masaryk. Už bylo naznačeno, že u Beneše tomu tak nebylo, nevyrůstal jako vesnický proletář. Pokud ho tak Masaryk portrétoval, snažil se ho přiblížit obyčejným lidem, k čemuž jinak společensky odtažitý Beneš nezavdával mnoho důvodů.

U celoživotního diplomata, který se s ctnostmi i nectnostmi vlastní profese časem bytostně sžil, by nemělo překvapovat, že jeho skutečné názory se od těch hlásaných často podstatně lišily. Beneš byl také schopen koncentrovat se na obecný, veřejný zájem do té míry, až osobní, subjektivní hledisko v sobě zmenšil na minimum, jako by vůbec neexistovalo. Ve skutečnosti si samozřejmě Benešova subjektivita prorážela cesty na povrch, kde se dalo; pokud se Beneš těmito vlastními projevy cítil zaskočen, snažil se nedávat to najevo.

Jeho pracovitost začala nést viditelné ovoce v třetím roce války. Ve spojenecké (především francouzské) nótě z 10. ledna 1917, určené americkému prezidentu Wilsonovi, byla poprvé obsažená zmínka o Čechoslovácích jako o jednom z národů, které musí být po válce vysvobozeny z rakouské nadvlády. Jakkoli se tím v dané chvíli myslela toliko autonomie uvnitř (předpokládaného) federativního Rakouska, a nikoli samostatný stát, povědomí o Čechoslovácích se vůbec poprvé začalo šířit světem ve formě oficiálního dokumentu. (Na tom nic nezměnil fakt, že čeští politici doma, v lednu 1917 ještě stojící na prorakouských pozicích, se od této spojenecké nóty distancovali.)

Že se zmínka o Čechoslovácích do nóty dostala, byl výsledek Benešových kontaktů s úředníky francouzského ministerstva zahraničí, kteří text připravovali. O tom, že dané slovo bylo do nóty vtěleno na poslední chvíli, svědčila její dikce, která mezi válečné cíle Spojenců řadila „osvobození Italů, Slovanů, Rumunů a Čechoslováků z cizí nadvlády“. Úředník, který text nóty koncipoval, evidentně netušil, za jak horlivé Slovany se mnoho „Čechoslováků“ doma i v exilu považuje.

Zatímco francouzské a italské sympatie se za války postupně překlápěly na čs. stranu, britská vůle k rozdrobení Rakouska dlouho zůstávala minimální. „Teď jednáme s jedním, potom budeme muset mluvit s deseti,“ zněl jeden z nejčastějších britských protiargumentů. Zanikne-li vůle, vážící národy střední a jihovýchodní Evropy k sobě, kdo zaručí, že mezi tolika novými státy nepropuknou nová, v říši dosud skrytá nepřátelství? Masarykovu repliku, že nové státy budou na rozdíl od monarchie demokratické, Britové jako záruku proti hrozícímu chaosu nevnímali.

Československý zájem se od zájmů válčících západních Spojenců lišil. V Londýně a Paříži pokládali za hlavního nepřítele vilémovské Německo: to ono ohrožovalo Paříž a přinutilo Británii vstoupit do války na obranu kontinentálních přístavů podél kanálu La Manche. Beneš a Masaryk vnímali Německo jako nejreakčnější stát v Evropě a na jeho pangermánský program upozorňovali konzistentně po celou dobu války; jejich cílem však bylo rozbití Rakouska.

Tedy něco jiného, než na čem prioritně záleželo Spojencům. Teprve když se v posledním roce války ukázalo, že Vídeň je na Berlínu vojensky i hospodářsky plně závislá a začíná jí hrozit, že bude Německem pohlcena, rozhodli se i v Londýně akceptovat Masarykovy a Benešovy naděje: rozbití Rakouska mělo zabránit zrodu kolosu, jemuž by potom na kontinentě nebylo rovného. (Případné obnovy monarchie se Beneš s Masarykem i po roce 1918 obávali víc než Německa, které si svou hrozivou sílu i po mírovém restartu Evropy podrželo. Ještě na počátku třicátých let, když už čs. státu hrozila úplně jiná rizika, Beneš na otázku, čeho se bojí víc, zda anšlusu Rakouska, nebo obnovené vlády Habsburků, například ve formě tzv. dunajské federace, odpovídal, že by riskl i ten anšlus proti Habsburkům. Když potom na onen anšlus v březnu 1938 skutečně došlo, mnozí tuto starou myšlenku Benešovi vytýkali: kdyby si ji prý byl nechal pro sebe, Hitler by se možná anšlusu neodvážil. Pravdou je, že Benešova věta pocházela z doby před Hitlerem, kdy tedy bral v úvahu pohlcení Rakouska výmarskou republikou, v zásadě demokratickou. Nikoli nacistickou říší.)

Upracovat je

Když byl v březnu 1917 svržen carský režim, zesílila naděje na vznik čs. exilového vojska v Rusku, tzv. legií. Carský režim jejich samostatné existenci bránil, demokraté, kteří se na několik měsíců chopili moci, se však po bitvě u Zborova přiklonili k jejich podpoře, již jim bolševici, kteří v říjnu 1917 demokraty svrhli, zas odepřeli. V Rusku bylo pro rodící se čs. vojsko nejvíc vhodných kádrů, ať už z řad Čechů a Slováků, kteří tam žili před válkou, nebo z mnoha válečných přeběhlíků; Češi v řadách rakouské armády na východní frontě prosluli svými dezercemi.

Podpisem brest-litevského míru s Němci v březnu 1918 však bolševici válku na východně frontě ukončili; umožnili tím Němcům vrhnout všechny síly na západ a sami se mohli plně soustředit na právě propukající válku občanskou. Padesát tisíc legionářů, které se předtím podařilo zformovat v jednotnou akceschopnou masu, teď Masaryk s Benešem potřebovali dostat stůj co stůj na západní frontu, kde se měla válka rozhodnout. Účast Čechoslováků v bojích na této frontě měla při vzniku samostatného státu sehrát hlavní roli, jakkoli si Beneš o osudu legionářů nedělal iluze. Pátého července 1917 o tom psal Masarykovi skepticky: „Z té naší armády ve Francii sotva co zbude – ti lidé jdou na popravu. A my jsme zodpovědni, doma od nás budou chtít vědět, co jsme za těch 40–60 tisíc politicky dosáhli.“21

Situace se však vyvinula paradoxně: čím víc se v následujících měsících vlivem revoluce v Rusku přesun legionářů do Francie komplikoval, tím víc politický význam tohoto vojska (na západě dosud nepřítomného) rostl. Bylo tedy rozhodnuto dostat legionáře do Francie oklikou třeba přes Pacifik, cestou kolem světa, a nezaplést je předtím do vnitroruských sporů. Tento poslední Masarykův rozkaz však legionáři nesplnili, do války s bolševiky se zapletli; právě tímto neuposlechnutím rozkazu však paradoxně prospěli čs. věci nejvíc: celý svět se najednou přesvědčil o existenci a hlavně odvaze vojáků nadále neexistujícího státu, kteří v létě roku 1918 náhle ovládli polovinu Sibiře.

Pro Beneše byly poslední dva roky války mimořádně obtížné, protože zbyl na koordinaci zahraniční akce v podstatě sám. Masaryk od května 1917 pobýval v Rusku, kde formoval legie, a v březnu 1918 se vypravil do Spojených států, kde posléze s prezidentem Wilsonem uzavřel zásadní dohody o podobě nového státu; s Benešem se tedy setkal až po svém vítězném návratu do Evropy, v Paříži v prosinci 1918. Mnoho času trávil mimo Francii i Štefánik, formováním legií nejenom v Rusku, ale také v Itálii.