Copyright © Arnošt Lustig, 2007 c/o Eva a Josef Lustigovi

Ex libris © Renáta Fučíková, 2026

ISBN 978-80-207-2378-9

Miláčku. Je to tak strašně dlouho, co jsem tě neviděla. A pošta je nemilosrdná. Jen jeden dopis, a já bych jich potřebovala sto. Nebo bych chtěla místo nich vidět tebe a slyšet tě nebo ti to povídat a mít tě blízko sebe. Nechci o tom psát. Je toho příliš mnoho. Měl bys vidět, miláčku. Tohle, kdy nejsem s tebou, jsou nejdelší dny v mém životě.

Z dopisu, 1948

Miláčku. Tolik tě miluju a mám strach, že to třeba nemůžeš pochopit. A že je ti to možná protivné a směšné, když ti to říkám. Vím, že bych mohla umřít, kdybys to ode mne chtěl. A jsem úplně zoufalá, že tě třeba neuvidím, nebo snad ano, ale jen nakrátko, nebo se sejdeme a ty mi řekneš, že už to nejde, pro nějaké závazky – nějaká slova a věty… Miláčku můj. Proč nejde pošta desetkrát za den, i v noci?

Z dopisu, Jeruzalém 1948

Nauč se blafovat. Nepanikař. Nedej se při hře vyprovokovat. Pamatuj si karty, které má protihráč. Soustřeď se. Zachovej si rozvahu, buď trpělivý. Nemůžeš v jednom kuse vyhrávat proti všem. Nehraj falešně. Drž se i na dně. Nespoléhej jen na štěstí – je jako kočka, nemá charakter, nezavazuje se. Není to Bůh, jen bůžek. Není to náboženství. Přichází, když je nepotřebuješ, a odejde, když ti teče do bot.

Pravidla

pokeru

I.

„Jez rychle,“ doporučil Johny Cohen Danymu Polnauerovi.

„Proč?“

„Než ti maso odpochoduje z jednoho kraje talíře na druhej.“ A na vysvětlenou: „Přestěhujou ti ho tam červi.“

Seděli u stolu na letišti v Rechaviahu. Původně to byla poměrně zazobaná čtvrť.

„Je chamsín,“ řekl Johny Cohen. „Padesát jedna horkých dnů do roka. Devadesát stupňů Fahrenheita. Výheň. Ještě tři stupně a je to peklo.“

Znali se z Prahy. Johnyho Cohena vycvičili v Čechách v pilotním kurzu Židovské brigády. Dany Polnauer dopisoval Lidovým novinám a Věstníku. V Praze absolvovali pár společných flámů, než je osud zavedl každého jinam.

„Trochu tě představím,“ řekl Johny Cohen. „To zvíře pod stolem je Abdala, královskej pes.“ Pohladil vlčáka za ušima. „Ten člověk vedle tebe je Zrzek, Džinží, můj pobočník. Ten naproti je plukovník Gideon Ewald Oser, původně jen Ewald, protišpionážní služba.“

Mezitím utíral desku stolu loktem, aby udělal místo.

„Bude po tobě po očku pokukovat, ale nemusíš se ho bát. Domluvíte se německy. Až na další tu od snídaně zastupuju velitele, rabína z Ameriky, námořního letce.“

„Nejmenovat,“ napomenul ho pobočník. Dokázal sledovat najednou tři konverzace.

„Tohle je Jankele Loewy řečený Kabala, kuchař, skladník a všudybyl.“

„Ještě z tebe čichám mateřské mléko,“ odbyl ho skladník a šel dál.

Byly tři odpoledne.

„Můžeš tomu klidně říkat základna,“ řekl Cohen.

Piloti měli propocené olivové košile s krátkými rukávy a šedomodrými křidélky s šesticípou hvězdou. U prostředního stolu hráli mechanici vrhcáby, piloti dámu a zamaštěnými kartami mariáš. Na kraji stolu měli šachy.

Bota, kterou Abdala olizoval, patřila meteorologovi Schlagendorfovi.

„To je Šraga,“ představil ho Cohen.

Měl býčí šíji, vyholenou lebku pokrytou krupičkami potu.

„Veterán z Mandaley,“ doplnil Cohen. „Sloužil v královském letectvu. Půl Angličan, půl Němec a celej Žid.“

„Obtěžujou mě mouchy,“ řekl Šraga Schlagendorf.

„Potíš se, to kolínskou nepřebiješ,“ řekl Cohen.

„Káva, pánové,“ stavěl na stůl konvici kuchař Edgar Atlas.

„Díky, vašnosti,“ řekl Cohen.

„Byl jsem kuchařem už v Praze, U Rozvařilů, jestli to tam znáš. Můžeš mi říkat Abraham. V Terezíně mi přidali Izrael.“

„Je to skopový?“ tázal se kuchaře pilot s rozbitou nosní chrupavkou.

„Jehněčí,“ odpověděl kuchař.

„Podle chuti spíš opičí.“

„Tys už jedl opičí?“

„Ještě ne, ale počítám, že takhle chutná.“

Atlas byl obr. Z devíti dětí rostl mamince pod rukama, těžko by ho uživili, tak šel na kuchaře. Nosil krátké kalhoty a ukazoval obrovská masitá stehna.

Ringle si upravoval chrupavku ukazovákem. Vedle něj jedl pilot Gugenheim. Košilí rozevřenou skoro po pás bylo vidět, že má po stranách čtyři bradavky nad sebou jako vlk. Společně s Harrym Morgenthauem byli z Horinčeva na Podkarpatské Rusi. Dostali letecký výcvik v Žatci, v Olomouci, v Českých Budějovicích, někteří v Milovicích. Ringle Morgenthauovi říkali doma Herš. Reprezentoval oddíl v boxu.

Kousek od nohy Johnyho Cohena požírali zrzaví mravenci na podlaze ještěrku. Za dvě minuty byla z ještěřice obraná kostra.

Plukovník Ewald Oser mezitím zabil tucet ospalých moskytů.

Přisunul se k nim od svého místa u stolu Džinží Zrzek.

Pustil se lžící do zbytků v miskách uprostřed, aby si lidi mohli přidávat.

„Jak se máš?“ zeptal se Cohena.

„Zlatý časy, kdy to stálo za hovno.“

A k Danymu: „Jak se říká v Čechách.“ Přeložil to Zrzkovi do hebrejštiny. Pokračoval:

„Jsi nenažranec. Všežravec. Hovnožrout.“

„Jsem velikej.“

„Jíš jako prase. To taky pije vodu a jí zbytky.“

„To mi už příště neříkej,“ pravil Džinží. „A nikomu.“

Dany Polnauer si něco zapisoval do bloku. Snad to byla architektura letiště: rozšířená silnice v okrajové čtvrti Jeruzaléma. Nebo co tu tvořilo letecký park. Německá letadla z české válečné kořisti. (Ve skutečnosti si zapisoval jména míst v Čechách, kde vycvičili po patnáctém květnu první židovské piloty.)

S Johnym Cohenem se seznámili v šestačtyřicátém, kdy Židovská náboženská obec dostala nazpět vilu, obsazenou za války Hitlerjugendem a Ligou německých dívek, kde se rekreoval s německými dětmi syn říšského protektora Reinharda Heydricha.

II.

Ringle Herš Harry Morgenthau odsunul konvici s kávou a naklonil se ke Cohenovi.

„Máš tu návštěvu, můžu to vzít za tebe.“

„Proč?“

„Můžeš se mezitím postarat o propagandu.“

„Copak jsem Goebbels?“

„Víš, co myslím.“

„Potřebuješ peníze?“

„Měli bychom letět dva. Můžu ti krejt záda a boky.“

„Dva lidi, nebo dva aeroplány?“

„Už jsem to promyslel.“

„Neříkali ti ve škole Einstein?“

„Měl bys nechat něco taky na mně. Nebo chceš všechno vyžrat sám?“

„Jen tohle.“

„Udělal by sis u mě vroubek.“

„Nech si na to zatím na dveřích místo. Škoda benzinu.“

Cohen skoro naštvaně řekl: „Už jsme to probrali ráno, ne? Dokážeš taky udělat za něčím tečku, nebo, jak říká Šraga Schlagendorf, schlustrich? Beru si to na bábovku sám. Důvody jsi ráno uznal, tak co to znovu převracíš?“

„Starosta má kolem sebe rád vojáky,“ řekl Ringle.

„Počítám s tím.“

„To si nejsem tak jistej.“

„Večer popíjejí anýz a hrajou vrhcáby. V noci radši víc kecaj o válce, než válčí.“

„Sám riskuješ třikrát víc. Lámu si tím od rána hlavu. Vím, co říkám.“

„Spočítal jsem si to.“

„Aby ses nepřepočítal.“

Nemusel říkat, že při náletu může pilot udělat tu rozhodující chybu pouze jednou. Jen zavrčel, že ta první je současně poslední. A že to nerad rozmazává.

„V noci jsem dobrej,“ řekl Herš Ringle Harry Morgenthau. Skoro chraptěl. Bříškem ukazováku si narovnával chrupavku a tlačil špičku nosu zleva doprava a zprava doleva a dovnitř. Vydávalo to jemný drnčivý zvuk. Ohryzek mu jezdil sem a tam.

„Kde ti ten frňák tak zřídili?“ snažil se Johny Cohen obrátit list.

„Soustavným naklepáváním, asi jako se naklepává řízek.“

„V noci jsem taky dobrej,“ řekl Cohen.

„Přijde na to, na co,“ rozhlédl se Herš Ringle Harry Morgenthau, jestli někde poblíž není ošetřovatelka, kterou Johny Cohen překřtil na Kleopatru.

„Na obojí,“ uculil se Cohen.

Ringle si dlaní setřel pot z čela.

„Ještě řekni, že je to tvůj rozkaz.“

„Ber to tak, když chceš.“

„To by muselo bejt legální.“

„A ty bys nesměl bejt kurva,“ řekl Johny Cohen.

„Kdo mluví o kurvách? A propos, k tomu se chci taky dostat.“

„Běž si dát sprchu.“

„Když máš otevřené dveře, nemusíš lézt oknem, to ti chci říct.“

„Kdo leze oknem, proboha?“

„Co myslíš? Dej tomu aspoň myšlenku.“

„To si chceš se mnou vyprávět jako se svou babičkou nebo co?“

„Svoje babičky neznám,“ odsekl Ringle. „Dohlídneš někdy ve svý tvrdohlavosti alespoň na špičku nosu? Nehádám se, když má někdo pravdu. Nebudu ti říkat do očí to sladký, a za zády tě potom pomlouvat. Nechci než letět s tebou nebo vedle tebe. Abych ti nemusel chodit dvakrát na po-
hřeb.“

„Už jsem se vylekal, že máš někde babičky,“ řekl Cohen. „Ta moje hodonínská říkala: Člověka nelituj. Lituj, kdo moc člověk není.“

Boxer mlčel, než stejně naštvaně a zároveň plačtivě řekl: „Dva jsou víc než jeden a tři víc než dva. Co jsme si společně uvařili, bychom si měli společně sníst.“

Snažil se tlumit hlas, ale nikdo ho neslyšel.

„Zjistil jsem si u Osera, co tam mají. To snad už víš taky. Buď je to kanon, nebo protileteckej kulomet. Taky jsem něco při přeletu zahlíd.“

„A může přijít písečná bouře, jasná zpráva.“

„O nožích a pistolích a sekerách už jsi slyšel?“

„Jo, a o velbloudech, oslech a mezcích.“

„Tak to vidím já.“

„Začínáš bejt sentimentální.“

Johny Cohen se usmál, ale jeho hnědé oči se nesmály. Zvedl své černé brvy. Ještě nedojedl a krájel si poslední kousek jehněčího, kost dal stranou na kraj talíře. Lžící udělal z brambor kaši. Už to měl vychladlé. Nalil si vodu do sklenice. Napil se. Říhnul.

„Můžu si přisednout?“ přiblížil se ke stolu Gugenheim.

„I s bradavkama,“ souhlasil Cohen a Gugenheim se posadil vedle boxera.

„Kdy?“ zeptal se Gugenheim.

„Než se rozední, ale tentokrát bez vás. Vzali byste to, až kdyby se mi to nepovedlo.“

„To je všechno, co jste vyřídili?“ zeptal se Gugenheim a poškrábal si na jedné straně své vlčí bradavky.

Cohen se rozhlédl. Džindží podržel zapálenou sirku u cigarety v ústech plukovníka Osera. Vedro padalo ze stropu a ukládalo se ve vrstvách. Oser se díval ke Cohenovu stolu. Nad deskou vypadal jako šachista, který hraje sám se sebou. Meteorolog vedle něj se poškrábal lžící na krku. Měl stříbrnou lžíci s tepanou násadou. „Praží sem,“ okomen-
toval to.

„Udělal jsem ti pro všechny případy mapu,“ řekl Gugenheim. „Tři mandloně na zahradě. Doufám, že bude zamračeno, abys viděl.“

„Jo, do tří počítat jsem ještě nezapomněl,“ podíval se Cohen na boxera. „Slyším tě,“ dodal ke Gugenheimovi.

„Taky mě vidíš?“ zeptal se Gugenheim.

Plukovník Oser zaslechl kus věty. Nehtem malíčku se šťoural v zubech. Měl rozbitá, sešitá a zjizvená obočí.

„Mám tady hosta, nechcete si pokecat?“ zeptal se Cohen Osera a česky vyzval Danyho Polnauera, aby si přisedl k plukovníkovi.

„Budeš na večírku se sestřičkama?“ optal se pak Gugenheim Cohena.

„To si nedovolím zmeškat,“ odpověděl Cohen.

„Bydlí tam dvě arabské prostitutky,“ řekl Gugenheim. „Vědí o vesničanech víc než o sobě.“

„Díky za tip,“ utrousil Cohen.

„Vojáci pro ně nemají tajemství,“ pokračoval Gugenheim. „Jsou to sestry. Mladší a starší. Čekám, až jim svitne v lebce.“

„Takže to mají v rodině,“ okomentoval to Cohen. „Víš taky, co jim chybí nebo přebejvá. A kolik chtěj za štrich?“

„Neblbni. Taky mají matku, starou vysloužilou kurvu. Znají adresy líp než policejní komisařství. Kde je kdo.“

Ringle utrousil nad talíř, aby to neslyšel plukovník: „Měl by sis to rozvážit. Zatím jsme na všechno byli tři.“

Dany Polnauer se vyptával plukovníka a ten mu vysvětlil, že Filištínci byli víc řeckého původu než semity. Nepronikli hluboko do vnitrozemí a spokojili se s pobřežím. Palestinci s nimi mají něco společného, ale zatím se neustavili jako národ a nikdy neměli svůj stát. Škoda, že pohrdli tím, co jim nabídly Spojené národy, a vytvořili společné velitelství a vyhlásili Izraeli válku po boku pěti jiných, Iráku, Sýrie, Libanonu, Jordánska a Egypta. Zatím se přesunuli do Zajordání s tím, že se vrátí a vynahradí si, oč přišli, s Židy v moři. Izraelci jsou národ již od roku 1312 před narozením našeho člověka, uváděného později coby Ježíš Kristus, dva tisíce roků, než se objevil pojem islám. Přes tři tisíce tři sta let je Jeruzalém hlavní město Židů. V koránu není o Jeruzalému ani slovíčko.

„Nalejvá to do něj horem dolem,“ utrousil Johny Cohen na adresu těch dvou, z nichž jeden mluvil a druhý pilně zapisoval.

„Ať se učí, že sionismus je věda,“ podotkl boxer Herš Ringle Harry Morgenthau. „Kolik set nebo tisíc Arabů žilo v Gíze, Aškelonu a v Jafě nebo v Aku. Nebo v Lodu, než jsme je převálcovali.“

Dodal: „Za chvíli mu vyloží, kolik už lord Rotschild vykoupil od tureckých velkostatkářů půdy, kterou i s malárií nad močálem přidělili židovským přistěhovalcům. Nebo že pojem Palestina vymysleli Angličani.“

Gideon Ewald Oser se stal plukovníkem rovnou z prostého vojína. Znali se s vedoucím Hagany Israelem Zblodovským, později Amirem, šéfem informačního oddělení, než se z toho vyvinuly dvě organizace, Mosad a Šin Bet.

Amira povýšil Ben Gurion zase rovnou na generála, někdy v roce 1942. V únoru 1948 vyjel Israel Amir-Zblodovský do utečeneckých lágrů a verboval ze zbytků těch, co přežili,
do armády. Tam našel mimo jiné i Herše Morgenthaua a Evžena Gugenheima. Přesvědčil pár tisíc lidí, že bránit se je výsada, kterou za Hitlera většinou postrádali. Od 16. května, den po vyhlášení nezávislosti, převzal Israel Amir letectvo. To jest osm lehkých aeroplánů. Do Palestiny přišel Amir-Zblodovský s rodiči z Ruska, když mu bylo deset. S Gideonem Ewaldem Oserem byli chaveři. Znali se jako své boty. Pracovali za zády Britů. Ilegální Hagana byla jejich mateřská školka. Jméno Gideon si pro Ewalda Osera vymyslel Amir-Zblodovský. Věděli, jak vypadá rozjezdová dráha, ale neměli ani jednu. Z Evropy se Amir s Oserem vrátili se šedesáti mašinami, mezi nimi messerschmitty a spitfiry z Československa. Pak přidali k leteckému parku tři létající pevnosti B-17. Stačila šeková knížka a pár zlatých prutů. Bylo to přesvědčivější než lítost nebo solidarita.

Byli spolu na drátě snad osmnáct hodin denně. A letectvo už mělo pod střechou na tři tisícovky lidí. Oser si nechal obě první jména. Bylo mu líto ošidit matku o jméno, které mu dala kdoví proč nebo kdoví po kom. Synové nemají zkoumat matky.

Cohen pozoroval plešatou lebku Gideona Ewalda Osera. Rozuměli si spolu. Vytýkal mu jen, že mluví, jako by pouštěl slova z kořene nosu, úplně nahoře. Jako zpěvák by se asi Oser neuplatnil.

„Nebo jak zdrhalo těch šest set padesát tisíc Arabů, ještě než jsme se objevili. Většina, a na to sázím krk, když utíkala, židovského vojáka neviděla.“

„To by museli mít oči v pr… Už jsi někdy utíkal?“

Do jídelny proudilo neviditelným čeřením vedro z rozpálených kopců. Plukovník měl – než olysal – na spáncích stejně zrzavé vlasy jako Džinží. Podávali si s Danym Polnauerem ruce. Plukovník se zvedl, podíval se na dveře, ale zamířil ke stolu, kde seděl Cohen.

„Vysvětli svému českému kamarádovi, co a jak.“

„Jasná zpráva, plukovníku.“ A obrátil se k Danymu Polnauerovi: „Pár našich kluků u vás ještě cvičí. Doufám, že až s tím budou sakumprásk, nezačnou trénovat naše bratrance. Co když pozítří začnou krájet britský impérium oni?“

„Víš, co si myslím,“ řekl plukovník Oser. Myslel si, že bylo bláhové si myslet, že z roztroušených utečeneckých lágrů tu bude mít Stalin pátou kolonu.

„Tak daleko bych se neodvažoval,“ odpověděl Cohen. „Jistě nechceš vyčítat rybě, že má v rybníku zelenou vodu.“

Plukovník okamžitě zapřemýšlel: „S rybou ani s vodou nemám starosti. Jen maličkost: Je ti líto, že jsi ještě naživu?“ Podíval se na druhé dva a dodal: „A vám? Není lepší živej pes než chcíplej lev?“ Vzduch klesal v bublinách. Slunce žhnulo. Do vzduchu se zařezávaly hranoly, kruhy, obrazce, tříšť vedra. Vše spaloval žár.

III.

„Berem tě jako svého,“ řekl Cohen Danymu Polnauerovi už v džípu. „Jenom výhoda to tady není.“

Projížděli křížem krážem letiště.

O Cohenovi Dany Polnauer už pár věcí věděl. Táhli to do-
ma spolu pár měsíců. Byli stejně staří. Cítil se dobře. Na dlouho, jak se ukazuje, se nerozešli. Co dělal, mělo smysl. Po třech letech v lágrech v Německu a Polsku tu potkal pár kluků a holek, s nimiž se znali za války v Evropě. Do světa praotců je Britové nehodlali bez papírů pouštět, pochytali skoro všechny a poslali je na Kypr nebo – jako přistěhovalce z lodi
Exodus – zpátky do starého světadílu.

„Bylo to jako chytat myši,“ podotkl Cohen. „Jednu chytíš, druhou praštíš a třetí ti proleze mezi nohama. Měl jsem za to, že jsou Angličani chytřejší.“

Pak se zeptal: „Co to je? Zní to jako propaganda, vypadá to jako propaganda a není to propaganda?“

„To mám opravdu odpovědět?“

„Nemusíš, existenční problémy z toho mít nebudeš. Leda studené nohy.“

Po chvíli dodal: „Jednou ti o tom něco povím. Ty pak řekneš nějakou ze svých zkušeností zase mně. Válku jsem prožil v Anglii. Jeden Angličan si pozval na svoje triko osm set dětí a já byl jedno z nich. Den nato spadla klec, nikdo už se nedostal ven. Pan Winton. Vylovil Němcům rybník a málem v něm sám utonul.“

„Je k tomu jednoduchej klíč,“ řekl Dany Polnauer. „Za každého, kdo přežil lágr, museli Němci zabít někoho jiného. Jinak bych tu s tebou nebyl. Byli akorát. Zabili maximum, jak si předsevzali.“

„Myslíš, že bych to přežil?“

„Soustředil bych se spíš na tady a teď.“

„To dělám, na to můžeš vsadit spodky. Všechny papíry se na velitelství v Hajarkonu ztratily. Jsme tedy nádherně zorganizovaní, jen co je pravda. Ale jestli myslíš, že mi to vadí… Jen to neříkej před plukovníkem.“

Ještě řekl: „Taky ti ručím za to, že by mě tu můj fotr s matkou rádi viděli. Přistěhovali se sem v šestatřicátém z Čech a zase se vrátili, se mnou a starším bráškou. Utekli do Francie a tam natáhli brka v podzemním odboji. Bratra udali francouzské policii kolaboranti za peníze. Dostávali to na ruku. Z Drancy ho vypravili do Osvětimi-Březinky, mohli jste se potkat. Táhlo mu na devatenáct.“

„Kdy ses vrátil z Anglie do Čech?“

„V šestačtyřicátém.“

„A jak ses dostal sem?“

„Dělal jsem zlatníka v Brně. Kámoš se přihlásil do leteckého kurzu a já ho šel doprovodit až k vlaku. Měli jsme půl hodiny, a tak jsem s ním vlezl až do kupé. Mezitím se vlak rozjel. Nechtěl jsem vyskakovat, směnu jsem stejně už zmeškal. A byli jsme nalitý. A potom jsem s ním šel k doktorovi. Ten se podíval na mou hruď a chtěl vědět, jestli jsem taky na prohlídce k letcům. Za budoucího pilota bral prachy. Pak stačil už jen podpis.“

„Kdo to byl, ten kámoš?“

„Už není. Zabil se při výcviku v Mladé Boleslavi.“

„Mě cvičili v Žatci a v Olomouci a v Českých Budějovicích. Mechaniky v Liberci. Můj instruktor mě zval k sobě domů. V jídelně měl obraz Falešní hráči. Čtvrtý karbaník držel za zády uniformy mexického revolučního vojska kartu. Zelené sukno kulatého stolku kryly od kraje do kraje peníze. Ztratili můj dotazník, kterej byl podezřelej: pár dotazů jsem jim nemohl uspokojivě zodpovědět. Měl jsem tam moc neznám, nevím, nepamatuju se, byl sem ještě malej a tak dále. To rozvědčíci nemají rádi. O sionismu jsem většinou jen slyšel. Fotr s matkou byli rudý. A bráška vyletěl komínem. Byli jako Oser: Jsi to, co si o sobě myslíš, a taky to, co si o tobě myslej ostatní. Jasná zpráva. Dal jsem jim najevo, že jeden výslech snesu, víc by mě nenadchlo. Na to, proč jsem přijel a proč chci, aby mi svěřili aeroplán za děsný prachy, jsem to zkrátil: Nechci, aby se mi zvedal žaludek, jak je snadný naše lidi beztrestně zabíjet. Šlus.“

Ještě řekl: „Než jsme odjeli, vzali nás kolektivně do divadla na hru Jakobowski a plukovník. Situace je vážná, nikoli však beznadějná. Viděls to?“

„Připomnělo mi to můj život jako veselohru,“ odpověděl Dany Polnauer.

„Jasně. Na některé otázky ti nikdo nedá správnou odpověď, někdy ani ty sám. Beru jen odpovědi, se kterýma můžu žít.“

Dodal: „Dobrovolná brigáda, se kterou jsem přijel, obsáhla pár z těch dvou třetin židovských důstojníků a poddůstojníků z východní armády generála Svobody. Čtyři pětiny mužstva a poddůstojnického sboru.“

A do třetice: „Sem už jsem přijel jako pilot. Měl jsem nalítaných tři sta hodin. Řeknu ti, lepší než obdělávat půdu jako můj fotr. Dostal malárii a chininem to už nespravil. Fotr přijel přes Istanbul. To se mi nepovedlo. Pleť ti vybičuje slunce a vyprahneš jak suchá hlína. Tady berou za vděk každým. Nemusíš, jako v Anglii, když se přistěhuješ, umět něco, co zrovna potřebujou. Mít osvědčení o bezúhonnosti. A minimální obnos na začátku. Stačí, že ses narodil.“

Letišťátko leželo na rovině mezi kaskádou kopců, ještě nezastavěných, a pokud ano, velice řídce a většinou nehotovými novostavbami.

„Co do tebe nalil Oser? Dej pozor. Zeptá se tě, jak se ti vede, a pak ti vyklopí, jak se vede jemu, babičce (pokud nějakou ještě má, jemu je taky vytloukli Němci), strýčkovi, sousedovi a tak dál. Potom se tě zeptá, odkud jsi, a vyklopí ti, že tam už byl, anu dazumal, a kde bydlel, v jakém domě, a jak tam jezdil autobusem. Ale jestli si myslíš, že to hlavní je pro něj mluvit o sobě, nedej se šálit dojmem. Je chytrej jak opice. Už se naučil arabsky.“

„Ptal se mě, kdy jsem se narodil,“ řekl Dany Polnauer.

„Cos mu na to odpověděl? Sázím krk na to, co ti i bez odpovědi pověděl on: že se narodil první den, co stanul nohou na posvátné půdě Erec Izrael. Země zaslíbená nikým menším než jeho veličenstvem. Nebo první den, co začala válka. A od tebe chtěl vědět, co budeš dělat, až skončí.“

„Tak přibližně.“

„A proč tu nezůstaneš, protože dřív nebo později stejně, kvůli židovské mamince, nebudeš mít kam jít, ne?“

„Přesně.“

Ženisti a kibucníci a firma Solel Boné rozšířili krátkou rovinku na okraji Jeruzaléma pomocí buldozerů a kopáči a betonáři ručně do šíře dvojité až trojité silnice. Na menší aeroplány to stačilo. Střed rozjezdové a přistávací plochy byl asfaltový, dál kryly zvětralou, prašnou a okoralou zemi zrezivělé ocelové rohože, nakoupené z Řecka, aby mohla letadla získávat rychlost. V kombinaci s trávou, pískem a kamením vytvářely pruh, kde se stroje nebořily. Ještě se nevědělo, jak se plochy osvědčí v době dešťů. Byl teprve červenec. Do ledna času dost. Ležely tu plachty do tvaru písmene T pro směr startu a přistání podle větru. Meteorologický pytel s iniciálami Sch. (Schlagendorf), které ho zdobily na obou stranách, vyšité ošetřovatelkami černou nití, visel zplihle na štíhlé zrezivělé věžičce, sestavené ze tří ocelových prutů. Ve stájích byli ukořistění arabští šemíci a mezci, které předali armádě kibucníci, lidé z mošay, zemědělských osad nebo soukromníci. Na stočených hadicích na benzin před dílnou mechaniků nabíjeli vojáci patrony do pásů. Bylo slyšet řehtání koně.

Dany Polnauer neřekl, že je to hodně primitivní. Dělalo to dojem, že všechno, co znamenalo letiště, včetně aeroplánů, spíchli na koleně. Johny Cohen – podle tónu, navzdory nedbalosti v podání – musel být na každý svařený šroubek pyšný.

Kolem dokola bylo město. Domy, bloky, ulice, kostely a zase kopce. Vedro zvýrazňovalo vůně a pachy. Do toho zasahovaly jako vlnění zvuky: uvolněné panty dveří už bez kliky, slepice nebo kočka, psi, ptáci, rozevřené okno.

Lazaret stál u přístavku k zpustlému arabskému stavení s probouranými zdmi. Občas se v kopcích ozval šakal. Z oken v opuštěných staveních se vysypalo sklo. Byly na spadnutí.

Danymu Polnauerovi trvalo jen pár hodin, než si zvykl, že Jeruzalém je něco jiného než obrázky z modlitebních knih. To, co vše scelovalo, bylo parno. I občasný větřík, pokud se zdvihnul, byl horký, omamoval a uspával do malátnosti. Vítr nikdy netrval. I osídlení města bylo odlišné od toho, co si představoval. Škoda, že tu nebyla řeka.

„Tady každému otrne,“ podotkl Cohen. „Už čtvrtý týden máme příměří. To je co říct. Nešlo jim to tak rychle, jak si kreslili podle Tisíce a jedné noci. Nemají ani dost nožů, aby nás podřezali, anebo když mají kudly, nemají sílu ve svalech. Toho druhého a pohádkových keců mají habaděj. Kapku za kulisama – a někdy i bez nich, na otevřené scéně – jim po-
máhají Angličani. To se ví, že bychom byli raději, kdyby pomáhali nám. Máme k nim blíž. Ale k Egypťanům taky nemáme daleko. S nima se dáme do spolku nejdřív. Jsme totiž, podle praotce Mojžíše, taky napůl Egypťani.“

„Chystají se pokračovat?“

„Jak jinak. Mají anglické důstojníky jako garde. Spoustu instruktorů, aby se jim zlepšilo dýchání. To bych se nechal lechtat pod krkem tři dny od Kleopatry, kdyby je napadlo, že by se taky mohli smířit a vzít za bernou minci, že tu jsme. Vraždit se navzájem je blbost.“

„Pro někoho je to normální.“

„Jasná zpráva. Mezitím si zlepšíme armádu.“

Pak řekl: „Máme s Oserem spory o morálku, která je závažnější. Ta od Boha, z rozumu, anebo ta, na které se většina lidí dohodne, ta světská, anebo ta moje, jak se říká samorostlá. Situační morálka.“

A nakonec: „Nemám rád nevyřízené účty, i sám se sebou. To je můj mravní zákon, jak se říká. Když namočím prádlo, tak ho chci vyprat a usušit. Oser mě vidí jako dítě, které se stydí před koupáním svléknout. To si užije. V armádě musíš poslouchat a někdy by bylo lepší, kdyby armáda poslouchala tebe. To jim nevysvětlíš.“

„Nedá se to sladit. Taky mám situační morálku jako v lágru. Tady a teď a já. Žádné polehčující okolnosti. Válka je asi podobná. Nejde to odkládat do neurčita.“

„Na co narážíš?“

„Ptám se.“

„Jde o dva kluky, co už nejsou. Ještě předevčírem byli. Oč by na tom byli líp, kdyby byli mrtví už v tu chvíli, kdy je dostali.“

„Letce?“

„Piloty.“

„Sestřelili je?“

„Jednoho sestřelili, druhý měl poruchu a seskočil padákem. Kluk, kterého vycvičili v Mladé Boleslavi. Měli to ošklivé, než bylo po nich.“

Dodal: „Vím, jak by se na to asi díval můj fotr, kdyby se mohl ještě dívat. Nebo můj bráška v Osvětimi.“

Nakonec zastavil džíp, pustil se volantu a řekl: „Nech si to pro sebe. Myslím, že to vyřeším dneska v noci, po večírku nebo během něj. Bez toho nejsem celej. Jako kdyby do mě zašili balvan a chtěli, abych tančil a zapíjel to pivem. Pak se ti budu věnovat.“

„Díky. Nechci ti překážet.“

„Nepřekážíš mi. Noc je ještě daleko. Chce se ti spát?“

„Ani ne. Je mi vedro.“

„Mně taky,“ zazubil se Cohen. Vyslovil to jako někdo, kdo toho moc nenaspí a nevadí mu to.

Vzduch vytvářel pukající bubliny vedra. Dalo se to pozorovat.

„Je to pořád všechno nahý jako ženská,“ řekl Cohen a zase nastartoval džíp a pomaloučku začal objíždět letiště z druhé strany, jako když krájí chleba.

„Když z tebe udělají tygra, jsi tygr. Když z tebe udělají krysu, jsi krysa. Zůstalo nám, naštěstí, ještě pár zvířecích instinktů.“

Potom řekl: „Není to legrace, jak se to s náma dvěma opakuje, za jiných okolností?“

V rekreačním táboře v létě v šestačtyřicátém spolu ve vile bydleli na jednom pokoji až pod střechou. Navštěvovaly je služky a kuchařky, které jim nosily v noci kosti s kližkou a kousky masa. Dovolily jim ledacos, ale ne to hlavní, čemu Johny Cohen říkal „all the way“. Tvrdily, že jsou zasnoubené, každá se svým havířem. I tak to bylo vzrušující. A mezi židovskými děvčaty se pak přes den mohli chovat odměřeně, když to bylo nezbytné, skoro zdvořile, na nikoho se nesápali, čímž si udělali falešné dobré jméno. Vychovatelka je v legraci upozorňovala na některé odpustitelné nedostatky v chování. Ve společnosti se nešeptá. Při jídle nemlaskáme. (Jasně, soudil Johny. Držíme lokty u těla, neházíme za sebe kosti, nepliveme a nečuráme pod stůl.)

Odpracovali si týden na pile, aby měli na flámy s děvčaty. Tak se jejich cesty scházely a rozcházely, než se zase setkali, tady.

Na podzim šestačtyřicátého soutěžili o jednu „kost“, jak jí říkali, nejhezčí holku z rekreačního tábora. Oběma se zdálo, že nosí nosánek trochu nahoru. Ale oba uznali, že vzhledem k tomu, jak se mamince (zabité v lágru, stejně jako její otec) povedla, na ni nesmějí tak zhurta. Jiné holce hodili šaty, které si svlékla, aby se opálila, do propasti.

„Kdo to vlastně tehdy vyhrál?“ zeptal se Johny Cohen.

„Měl jsem za to, že ty.“

„A já zase za to, že ty…“

Cohen ráčkoval, culil se a očima říkal, vše odpuštěno, co bylo, bylo. To nám už odpískali, teď se hraje nový zápas, další kolo. Znali pár společných adres. Některé si už vyříkali.

„S tebou by měla světlejší děti,“ řekl Cohen.

„Třeba by mi vyčítaly, že s tebou by byly hezčí,“ řekl Polnauer.

„Na to máme čas, nemyslíš?“

„Všechno se dá dohonit.“

„Jasná zpráva.“