Přeložil Ivan Ryčovský

THE NIGHT WE LOST HIM

Copyright © 2024 by Laura Dave

All rights reserved.

Translation © Ivan Ryčovský, 2026

ISBN 978-80-249-5965-8

Joshovi a Jacobovi

Tuhle knížku jsem psala pro vás

Prolog

Věděl, že každý životopisec by musel jeho životní příběh uvést následovně: „Když začal Liam Samuel Noone bohatnout, ze všeho nejdřív zakoupil pozemek co nejdál od svého rodného města.“

Technicky vzato existovala místa, která byla od brooklynské čtvrti Midwood ještě vzdálenější než pobřeží střední Kalifornie. Ale Liam se od chvíle, co se poprvé ocitl v Carpinterii, cítil jako znovuzrozený. Tep se mu zklidnil, tlak na prsou povolil. Šlo o drobnou, ale zásadní změnu. Odlehlým přímořským městečkem projížděl za mlhy; počasí venku bylo větrné a zádumčivé a cypřiše klátící se do všech stran tvořily nad jeho hlavou chaotickou klenbu.

Liam teprve nedávno převzal vedení ve firmě a teď odletěl na západ, aby se setkal s potenciálním investorem. Jednali o společné výstavbě designového hotelu ve dvanáct kilometrů vzdálené Santa Barbaře, luxusního soukromého hnízda na svahu kopce sestávajícího z osmačtyřiceti samostatných chat a venkovních krbů mezi klikatými horskými stezkami a dlážděnými chodníky. S restaurací obloženou kamenem.

S investičním partnerem Benem, někdejším spolužákem, se setkal v jeho prázdninovém domě na Padaro Lane, přímo u moře. Seděli venku na zadní terase, jedli pošírovaná vejce a studovali plány. Oblek, který si toho dne vzal na sebe, jej před chladem přicházejícím od oceánu chránil jen velmi nedostatečně. Liam pil další kávu a odmítl nabídku, že mu Ben zapůjčí kabát.

V jednu chvíli zabloudil zrakem k východu a spatřil domek přikrčený na útesech v Loon Pointu. Ozařovalo jej vycházející slunce: žhnoucí žluť se odrážela od kamenné hradby a dopadala na bílá skaliska a citrusový háj. Rajská zahrada.

Nádherná parcela o rozloze dvou hektarů skýtala nekonečné výhledy na oceán a úpatí pohoří Santa Ynez táhnoucího se v dálce.

Jedinou budovu na pozemku, dřevěný bungalov postavený ve stylu první třetiny 20. století, obývala stará paní. U vchodových dveří visela bíle natřená dřevěná cedule se jménem domu: větrolam. Liam zaklepal na vchodové dveře a zeptal se té dámy, kolik by za dům chtěla. Odpověděla, že chce žít v klidu, bez toho, že by u ní někdo klepal na dveře a vyptával se na cenu domu. Liam se s úsměvem omluvil. Stejně bych si ho nemohl dovolit, řekl.

A tehdy ho pustila dál.

Teď, o více než tři desetiletí později – jak je to možné, že čas tak letí? –, kráčí k severovýchodnímu okraji srázu, svému oblíbenému vyhlídkovému místu, pod nímž se prostírá oceán. Všude kolem rostou prastaré olivovníky, silně fouká a mořský vítr je ostrý a prudký.

Liam se zhluboka nadechne a polkne slzy, které se mu derou do hrdla, když teď na ten den vzpomíná.

Obvykle nebývá tak nostalgický a nikdy se neoddává fantaziím. Přesto cítí, jak se do nich propadá: znovu předstírá, že je oním mladým mužem, který rozrušeně klepe na dveře staré paní a touží začít nový život, ne tím postarším pánem, jímž je dnes, s prázdným domem za zády a bez kohokoli blízkého, kdo by mu řekl, jak moc se zmýlil. Jak se nakonec ocitl tady, rozcitlivělý a unavený, přesto však ochotný nahlas říct (konečně a hodně hlasitě), co všechno by chtěl odčinit. Není v tom ani za mák lítosti. Není to nic tak kýčovitého ani pasivního jako lítost. Ne. Je to pokání.

Proto si neustále v nemilosrdné smyčce přehrává ty chvíle: okamžiky, k nimž se snaží vrátit, znovu je prožít. Ten první v osmnácti, druhý ve dvaceti, pak v šestadvaceti, sedmatřiceti, pětačtyřiceti. A v osmapadesáti. V jednašedesáti. V osmašedesáti. Z hlediska toho, co je důležité, jde vlastně pořád o stejný okamžik; nebo ne?

Stejná volba. Přiblížíš se svému osudu, nebo se od něj vzdálíš.

Pod patami cítí bílou skálu. Lehce poprchává. Kdy vlastně začalo tohle místo fungovat jako porota, jež ho soudí za to, co měl udělat a neudělal? Bylo by snadné (a nejspíš mylné) tvrdit, že se tak stalo teprve nedávno. Ale ať už k tomu došlo jakkoli, postupně, nebo zničehonic, Větrolam mu nyní ze všech míst nejvíce připomíná jeho činy. Takový paradox! Měl být jeho útočištěm, náhradou za rodičovský dům, z něhož utekl, a zatím se z něj stal pravý opak. Jeho časová kapsle.

Otočí se a hledí na malý dřevěný bungalov, v němž se všude svítí: ve dvou ložnicích, obou koupelnách, kuchyni. Hledí na domek, chaloupku menší, než jsou chatky pro hosty na všech sousedních pozemcích, natožpak rozlehlé vily s obytnou plochou přes sedm set metrů čtverečních. Všichni čekali, že ten domeček nechá strhnout a na jeho místě postaví nový dům. Bungalov byl sice dokonalý, ale stál na nesprávném místě a ani zdaleka nedokázal pojmout větší rodinu. Rozhodně nebyl dost velký pro obě jeho rodiny.

Kdyby stačilo postavit větší dům! Jenže on byl pokaždé, když sem přivezl dceru, dokud byla malá, a později i její nevlastní bratry, strašlivě nervózní. Nízká bariéra nemohla nikomu zabránit v přístupu ke strmým okrajům srázu. A útes byl velmi strmý: tyčil se pětadvacet metrů nad oceánem a nad skalisky kalifornského pobřeží. Co kdyby se děti zřítily? Co kdyby některé z dětí vybavených malýma rychlýma nožkama a pohotovými lokty přepadlo přes okraj dřív, než by je stačil zachytit?

Tak si to aspoň říkal. Je to vůbec pravda? Nebo je pravda mnohem jednodušší? Vždycky tu totiž nejraději pobýval sám. Sám nebo s ní.

Nahlíží přes okraj; dvacet pět metrů pod ním se rozbíjejí vlny o krásné, pevné a rozeklané útesy. A on ví, že za tím není jen sobectví. Ví to jistě. Je si jistý, že se snažil chránit své děti. Svým způsobem. Přestože v tomto ohledu selhal (a on si nic nenamlouvá – v roli otce zažil mnohem víc selhání než úspěchů), chtěl je chránit.

Když pouhých pár okamžiků nato někdo postrčí Liama Samuela Noonea přes okraj srázu a on s četnými salty letí vzduchem, je to ve skutečnosti ta poslední myšlenka, jež mu bleskne hlavou. Úplně poslední myšlenka, navzdory všem jeho chybám:

Aspoň že se to stalo mně a ne jim.

Část I

Architekt pracuje na poli paměti.

MARIO BOTTA

Otevřené domy

„Tak co myslíš? Dá se ještě zachránit?“ ptá se mě.

Stojím ve dveřích pětipodlažního domu z červenohnědého pískovce. Nachází se v Brooklynu na okraji Cobble Hillu. Podle mého odborného názoru je tento pískovcový dům pozoruhodný už sám o sobě: s mimořádně širokým průčelím, okny s ocelovými rámy, původním zábradlím a čtyři metry vysokými stropy s dřevěným obložením. K tomu je nutno připočíst sto sedmdesát čtverečních metrů zahrady na střeše skýtající krásný výhled na nároží Henry Street zarostlé bujnou zelení.

Otočím se k Morgan, své klientce. „Zachránit? Co přesně máš na mysli?“

„Ty jsi tu odborník, ale ten dům zjevně potřebuje vybourat celý vnitřek. Vůbec není sexy, chápeš?“

Morgan pohodí hlavou a zjevně čeká, až to pochopím. Je mladá a krásná (dvacet pět, možná dvacet šest let) a má na sobě stejné modré kozačky jako při našich několika předchozích schůzkách. Připadá mi čím dál nešťastnější z představy, že by se měla ocitnout v Brooklynu. Nevím, jestli se jí nelíbí tenhle konkrétní barák, nebo obecně myšlenka, že musí opustit Manhattan. Ale je jasné, že z představy stěhování není vůbec nadšená.

Jak mi pořád opakuje, stěhuje se do Brooklynu, protože na to tlačí její snoubenec, nějaký podnikatel. Ten se rozhodl opustit Tribeku a jejich podkrovní byt v North Moore Street a odstěhovat se mimo Manhattan. Morganina snoubence jsem ještě nepotkala, i když to byl zřejmě on, kdo ji přesvědčil, aby si mě najala. Chce mít svatbu tady na střeše. A v návaznosti na to kompletně zrenovovat i těch pět podlaží pod ní.

„Kdy myslíš, že to všechno bude hotové?“ ptá se mě Morgan.

„Která část?“

„Přece víš. Všechno.“

Schází po schodech do obývacího pokoje v polovičním suterénu a gestem ruky přitom obsáhne celý dům.

„Pro začátek si pojďme promluvit o tom, jakou máš představu,“ říkám. „Pak se můžeme pustit do podrobností, abychom měly jistotu, že se shodneme na harmonogramu a plánu prací. Co ty na to?“

„Jistě…“

Posadí se na pohovku a já mám pocit, že můj návrh přijímá. Pak ale vytáhne z kabelky telefon: podrobnosti, o kterých jsme ještě nezačaly diskutovat, ji nudí už teď. Otevře Instagram, kde má půl milionu followerů. A pro mne je tím okamžikem ztracená.

I přesto začnu vytahovat původní projekty tohohle městského domu. Předchozí majitel je architekt a já se s ním znám už od vysoké školy. Přestavbou těchto prostor pro potřeby své rodiny strávil skoro tři roky, aniž tušil, že je pracovní povinnosti jeho manželky brzy po nastěhování zavedou do Colorada. Obytný prostor lze samozřejmě navrhnout mnoha způsoby, ale já cítím, jak velkou pozornost věnoval každému detailu – jak je obývací pokoj pohodový a prostorný: zaoblené rohy, olivovník jako protiváha krbu, přirozené světlo proudící ze tří směrů.

Možná si pod pojmem „pozoruhodná architektura“ představíte nejprogresivnější stavby vycházející z organických tvarů. Mne spíš zajímá, jak dokáže prostředí pozitivně ovlivnit kvalitu lidského života. Zaměřuji se především na vytváření návrhů, které mohou působit uklidňujícím dojmem. Mou specializací je neuroarchitektura a většina mých klientů vyhledává právě tento architektonický přístup spočívající v projektování takového prostoru, který přispívá k celkové duševní pohodě člověka.

Nevím, co myslí Morgan tím, že dům není sexy, ale pochybuji, že by ji lákalo seznámit se s tímto způsobem uvažování.

„Pořád platí, že přijde i tvůj snoubenec, nebo u toho budeme jen my dvě?“ ptám se.

Místo odpovědi zvedá mobil tak, aby si mohla udělat selfie, a špulí rty. Co nejrychleji ustupuji z dosahu kamery.

„Měl by přijít.“

V tu chvíli vchází dotyčný hlavním vstupem a s ním se dovnitř žene zimní vítr. Je pohledný – vysoký a široký v plecích, s výraznou bradou a pronikavým pohledem. Je starší než Morgan, je mu téměř třicet, a na sobě má sportovní bundu, zpod níž mu vykukuje mikina s kapucí, takže vypadá mladší, než ve skutečnosti je.

Jak se ukáže, její snoubenec a můj bratr Sam jsou jedna a tatáž osoba.

Teď na mě kývne. „Co se děje, Noro?“

„To si děláš srandu!“ říkám.

Morgan se posadí rovně a dívá se střídavě z jednoho na druhého. „Vy se znáte?“ ptá se.

„Nora je totiž moje sestra,“ odpovídá Sam.

„Sestra?“

Usmívám se a ukážu na ně na oba. „Vy dva se taky znáte?“

Je to trochu nespravedlivé. Dokázala bych spočítat na prstech, kolikrát jsem s bratrem pobývala v jedné místnosti. Jako děti jsme se moc nevídali a teď, když jsme dospělí, se vídáme ještě méně. Jsem jediným dítětem, které si náš společný otec přivedl z prvního manželství, kdežto Sam je jedním ze dvou dětí z toho druhého. Dalo by se říct, že Sam a jeho dvojče Tommy jsou důvodem, proč se otec podruhé oženil: nečekané těhotenství jejich matky tak trochu svědčilo o tom, že vztah mých rodičů už v té době příliš nefungoval.

„Same! Co to má ksakru znamenat?“ ptá se Morgan. „Nemáš pocit, že ses mi o něčem takovém měl zmínit?“

Nejsem si jistá, jestli jí vadí, že si mě najal vlastní bratr, aniž by jí prozradil, kdo jsem, nebo je problém v tom, že má Sam vůbec sestru. Přiklonila bych se spíš k druhé možnosti, ale než Sam stačí odpovědět, zazvoní Morgan telefon. Zamumlá jen, že je to koordinátorka organizující jejich svatbu, a mizí na chodbě, aby si s ní promluvila.

Otáčím se zpět k Samovi, který mě obdaří úsměvem. „Rád tě vidím,“ říká. „Jak se máš?“

„Proč musíš být tak tajnůstkářský?“ ptám se.

Úsměv mu mizí ze rtů.

„Už víc než měsíc se ti pokouším dovolat. Ani jednou jsi mi nezavolala zpátky. Ale tajnůstkář jsem já!“

Volal mi, to je pravda. Po otcově smrti jsem kašlala na jeho hlasové zprávy i několik záhadných e-mailů. Náš otec nechtěl žádný pohřeb, takže jsme se s bratrem nepotkali ani osobně.

Pravdou je, že se Samem nechci mít nic do činění. Minulost mě poučila, že nejlepší bude nemít s ním ani s nikým jiným z rodiny, kterou si otec pořídil po druhém sňatku – a vlastně i po tom třetím –, vůbec nic společného.

„Potřebuju s tebou mluvit,“ říká.

„Koupil sis starý činžák za osm milionů dolarů, jen aby sis se mnou promluvil?“

„Je to dost důležité.“

Sahám po plánech a vracím je zpátky do tubusů. „Přijdu pozdě na schůzku s dalším klientem.“

„Morgan si tě rezervovala na zbytek odpoledne, takže…“

Projekty rezidenčních budov, jako je tenhle městský dům, už moc často neberu. Ale Morgan mi předem vyplatila tučnou zálohu – takovou, která mi dává možnost zabývat se prací toho druhu, který mám nejradši, a tudíž ji to opravňuje nárokovat si větší objem mého času.

„Ochotně jí ten šek vrátím,“ říkám.

„Můžeme si sakra na pár minut jen tak sednout a promluvit si?“

„Myslím, že jsem se už vyjádřila jasně. Nechci tátovy peníze. Nechtěla jsem je, když žil, a rozhodně je nechci teď.“

„Kvůli tomu tu nejsem,“ říká.

Vzhlédnu a dívám se mu do očí. Povědomý mlhavě zelený odstín. Jako oči našeho otce. Mají stejné oči, stejné světlé vlasy, stejnou pleť. Bolí to, ale snažím se to vytěsnit.

Je to mnohem snazší, když si připomenu, že můj bratr přichází jen a pouze kvůli tátovým penězům. I přes společně sdílenou ztrátu ho rozhodně neposedl náhlý zájem o utužení vzájemných vztahů. Což mi osobně vyhovuje. Nehodlám se Samem udržovat jakékoli kontakty. A ještě míň stojím o cokoli, co nějak souvisí s otcovou firmou.

Je to přesně tak, jak jsem napsala, když jsem otcovým právníkům přeposílala Samův poslední e-mail (předmět: Musíme si promluvit): ať si Sam z otcova dědictví ponechá, co chce. I všichni ostatní.

„Opatruj se, Same,“ loučím se.

Vydávám se ke dveřím. Až jimi vyjdu ven, sejdu po schodech dolů a zmizím odtud.

„Počkej přece!“

Kráčím dál a jsem téměř volná. Opět volná – osvobozená od něj, od jeho rodiny i od jejich světa.

A pak, když už mám ruku na klice, můj bratr něco řekne.

Jedinou věc, která mě může zastavit.

„Noro,“ zvolá, „otcova smrt… to, jak spadl…“

Zastavím se. Nesundám ruku z kliky, ale zastavím se.

„… to nebyla nehoda.“

Rodinu – ani rodiny – si člověk nevybírá

Naposledy jsem se s bratrem setkala před více než pěti lety. Na slavnostní večeři u příležitosti narozenin našeho strýce Joea. Joe byl technicky vzato otcův bratranec, ale vyrůstali jako bratři. Dostalo se jim společné výchovy, společně chodili na střední školu, po vysoké spolu bydleli a několik posledních desetiletí spolu i pracovali. A i když se bratři někdy pohádají, obzvlášť takoví, kteří jsou tak úzce propojení, těm dvěma se většinou dařilo se konfliktům vyhýbat. Nebyli jen bratry, ale také nejlepšími přáteli.

Otec uspořádal Joeovu narozeninovou večeři v michelinském restaurantu Perry Street, jednom z jeho a Joeových oblíbených podniků kousek od West Side Highway. Sam seděl vedle mě, na vzdálenějším konci stolu. Před časem začal pracovat pro našeho otce a dohlížel na rozjezd nového projektu na Havaji, nevelkého plážového resortu na severním pobřeží ostrova Kauai.

Když Sam přiletěl do New Yorku na oslavu, nevypadal nadšený, že se k tomu nechal otcem přemluvit – už proto, že Tommy strávil větší část večera venku: přecházel sem a tam po chodníku a vyřizoval pracovní telefonát.

Sam bez ustání sledoval Tommyho přes okno. Také Tommy pracoval pro našeho otce. Dokonce déle než Sam. Ze Samova výrazu nešlo poznat, zda Tommymu závidí, že má důvod nesedět s námi u stolu, anebo se cítí znevýhodněný tím, že se Tommyho právo vzdálit se od tabule nevztahuje i na něj.

Já jsem byla každopádně ráda, že si můžu povídat s Grace, která seděla vedle mne z druhé strany.

„Tvůj otec mi říkal, že sis nedávno založila vlastní firmu,“ zajímala se. „To je vážně skvělé.“

Grace jsem měla vždycky ráda. Byla tichá, bystrá a pracovala pro mého otce už v době, kdy jsem byla ještě dítě. Dělala u něj skoro stejně dlouho jako Joe: ona a strýc byli otcovými nejbližšími důvěrníky. Podle jeho vlastních slov mu Joe pomáhal udržovat věci v chodu, kdežto Grace byla spíše kreativní partnerkou. Snad právě proto měla upřímnou radost, když se mi podařilo sehnat dostatek vlastních klientů, abych splatila studentské půjčky (byla jsem už bakalářkou neurovědy a výtvarného umění a následně získala i magisterský titul z architektury), dala výpověď v architektonické firmě, přestavěla si garáž v Cobble Hillu na velkoprostorový ateliér a stala se paní ve svém krámu.

Pokládala jsem za úspěch, že jsem to vše zvládla bez otcova finančního přispění. Samozřejmě že mi pomáhal v letech dospívání, ale jen co jsem vylétla z hnízda, bralo se jaksi samo sebou, že si musím poradit sama. Nehrála jsem si na mučednici, ale bylo pro mě důležité postavit se na vlastní nohy. A stejně důležité to bylo pro mou matku. Tak mě vychovala. Vždycky tvrdila, že příliš mnoho peněz přináší problémy. A můj otec tento její (a později i můj) názor respektoval.

Grace to jistě věděla, a možná právě proto se ke mně naklonila a obdařila mě úsměvem. Těšilo ji, že jsem zdárně dospěla na konec dlouhé cesty.

„Zmínil se ti otec o tom, že jsme se začali zajímat o pozemek na Riviéře Nayarit?“ zeptala se.

„Myslím, že ne.“

„Je tam trochu komplikované geologické podloží, ale jinak jde o výjimečnou lokalitu. Chceme do projektu zakomponovat okolní krajinu a klást velký důraz na udržitelnost a zdravý styl. Nejen navenek: hodláme si vzít příklad z jednoho asijského resortu, který tvůj otec nedávno navštívil. Vybudovat tam wellness kliniku, zaměstnávat šéflékaře. Na počátku všeho musí samozřejmě stát projekt celého komplexu…“

Usmála jsem se. Nepřipadalo mi jako náhoda, že se s tím Grace vytasila pár týdnů poté, co se otec objevil na mé odborné přednášce o vlivu zástavby na náš zdravotní stav a dlouhověkost. To byl celý táta: viděl příležitost, jak mě zapojit, a rozhodl se jí využít.

„Tvého otce každopádně napadlo,“ dodala Grace, „že by tě to mohlo zajímat.“

Cítila jsem, jak se atmosféra změnila, a najednou se do rozhovoru zapojil i Sam: „Grace, víš přece, že Noře je naše firmička fuk…“

Pohlédla jsem na něj. „Přesně tak,“ přisvědčila jsem. „Ale není mi fuk, když někdo mluví mým jménem.“

Pak jsem se otočila zpět ke Grace. S otcem jsme na tohle téma hovořili už mnohokrát a mou odpovědí bylo pokaždé kategorické a rázné „ne“. Samozřejmě mě to těšilo. Byla jsem vděčná, že je hrdý na mou práci a na to, jak k ní přistupuji. Ale od jeho aktivit jsem se raději držela dál.

„V tuhle chvíli jsem plně vytížená,“ řekla jsem.

„Vážně? Všichni bychom tvou spolupráci uvítali.“

„Ano, vážně. Ale děkuji za nabídku.“

Grace přikývla, celá šťastná, že může dané téma opustit. Ostatně, pokud se měl někdo snažit, abych se necítila odstrčená, byl to můj otec, ne ona. Navíc už jí gestem naznačoval, aby se připojila k němu a strýci Joeovi na druhém konci stolu.

„Vrátím se,“ slíbila.

Mírně mi stiskla rameno, vstala ze židle a nechala mě samotnou se Samem.

„Tak vlastní ateliér, jo?“ poznamenal. „Gratuluju.“

Přičemž slovo „gratuluju“ významně protáhl, jako by chtěl říct pravý opak.

Přinutila jsem se k úsměvu a začala si rukou uhlazovat šaty. Na večeři jsem přišla přímo z jednání s klientem, takže jsem byla stále oblečená jako do práce: propínací šaty, mokasíny a manšestrový blejzr. Dlouhé vlasy jsem si stáhla dozadu do volného uzlu. Z pohledu, jímž si mě Sam (v semišovém saku a kotníkových botách) prohlížel, jsem vycítila nesouhlas, jako by si říkal, že jsem elegantní až příliš a zároveň ne dost.

Lhostejně jsem se mu zadívala do očí. Na matčině příkladu jsem se už v dětství naučila, že nejrychlejší cestou k tomu, aby byl člověk nešťastný, je dělat si hlavu z toho, když vás druzí kritizují, zejména když to dělají lidé, které sotva znáte.

„Děkuji,“ řekla jsem.

„Táta říkal, že jsi vzala velkou zakázku ve čtvrti Red Hook, je to pravda?“ zeptal se Sam. „Umělecká galerie nebo něco podobného?“

Šlo o základní školu. Dělala jsem na tom projektu už dva a půl roku, ve spolupráci s týmem techniků, pedagogů a odborníků na neurovědu. Škola stála přímo na břehu Hudsonu. Měla velká okna a otevřené učebny. Vše bylo podřízeno dostatku přirozeného světla, čerstvého vzduchu i prostoru pro běhání a volný pohyb. Časopis The Record ji nedávno představil v titulním článku o školních budovách představujících špičku na poli neuroarchitektury. Skutečnost, že jsem se na projektu podílela, a veskrze pozitivní ohlasy byly hlavní příčinou toho, že jsem se mohla osamostatnit a založit si vlastní firmu.

„Něco na ten způsob,“ připustila jsem.

„Kolik ti to hodí za rok?“ zeptal se.

„Cože?“

Nespouštěl ze mě pohled. „Prostě mě to zajímá, z čistě obchodního hlediska.“

„Aha,“ řekla jsem. „Z čistě obchodního hlediska to opravdu není tvoje věc.“

„Dokud nepřijmeš tátovu nabídku…“

Podívala jsem se z okna na Tommyho, jako by mě mohl zachránit, ale stál ke mně zády, takže si mého upřeného pohledu vůbec nevšiml. Ale i kdyby si mě všiml, těžko by mne v téhle věci podpořil.

Obrátila jsem se zpět k Samovi a chystala jsem se ho zeptat, zda jsem v životě udělala něco, z čeho by mohl usuzovat, že by mě taková kariéra mohla zajímat. Nebo jeho práce. Nebo jeho život. Cokoli. Ale pak jsem si připomněla, že nejde o mne. Samovi šlo vždy a ve všem především o něj samotného.

„Jestli chceš ve firmě pracovat, mně to žíly netrhá,“ řekl. „Možná si myslíš něco jiného, ale já proti tobě nic nemám.“

„A proč bys měl mít? Vždyť mě skoro neznáš.“

Zvedl sklenici s bourbonem a naklonil ji mým směrem. „A právě tohle by mohl být ten hlavní důvod.“

• • •

„Je zkrátka vyloučeno, že by jen tak spadl,“ říká teď Sam.

Přesunuli jsme se do kuchyně, kterou chce Morgan kompletně předělat, navzdory oknům od podlahy ke stropu s výhledem do zahrady, novým šikmým podhledům a kuchyňské lince Bertazzoni v hravém odstínu lovecké zelené.

Odděluje nás kuchyňský ostrůvek. Jako smluvená bezpečnostní zóna.

Nebo nepřekonatelný příkop.

Sam stojí na jednom konci ostrůvku a já se opírám o ten druhý. Ani jeden z nás si nesedne na barovou stoličku, abychom mohli snáze odejít. Morgan už je pryč. Vrací se na Manhattan, kde ji v Gramercy Tavern čeká koktejl s organizátorkou jejich svatby. V tom okamžiku jí z mnoha důvodů závidím.

„Co se tedy podle tebe stalo?“

„Někdo mu pomohl,“ říká Sam. „Přes okraj srázu.“

„To jako že ho někdo strčil? Úmyslně?“

„Když někoho strčíš, obvykle je to úmyslné.“

Odvracím se od něj. Větrolam, otcův domek: jeho poustevna, jeho soukromé útočiště. Nebylo neobvyklé, že tam tehdy večer pobýval sám. Často tam býval sám. Navíc proběhlo společné šetření místních policejních orgánů a bezpečnostní divize firmy Reality Noone. Jejich závěry se shodovaly: Večer pršelo. Okraje útesu byly kluzké. Nic nenasvědčovalo tomu, že by šlo o násilný čin nebo sebevraždu. Jednoduše uklouzl.

„Pokud vím, proběhlo vyšetřování,“ namítnu.

„Jo. Proběhlo.“ Sam pokrčí rameny, jako by to na něj neudělalo sebemenší dojem. To vyšetřování. Ani žádný z jeho závěrů. „A muselo být opravdu důkladné, když ho už za necelý měsíc uzavřeli.“

Prohlížím si bratra, jeho zaťaté čelisti a nepřirozeně ztuhlá ramena. Sam v mládí hrával baseball, byl špičkový nadhazovač. Když ho teď vidím tak soustředěného, plného vášně a odhodlání, vybavuji si v duchu jeho mladší já. Fotografii baseballisty v nadhazovacím kruhu na otcově pracovním stole. Jeho výraz při hře. Jeho zanícení. Jeho talent.

Sam byl hlavním nadhazovačem Vanderbiltovy univerzity v roce, kdy její tým vyhrál šampionát první divize. Coby čerstvého absolventa ho ve druhém kole draftoval klub Minnesota Twins. Jenže ani ne za čtrnáct dnů ho cestou na trénink překvapila bouřka s průtrží mračen typická pro americký středozápad ve fatální kombinaci se studentem autoškoly, jenž najel přímo do Samova džípu. Sam prorazil zápěstím čelní sklo a na dvou místech utrpěl hluboké řezné rány. Jeho kariéra v MLB skončila dřív, než vůbec začala.

„Podívej, Same, chápu, že máš obavy…“

„Zato ty si je vůbec nepřipouštíš.“

„Máš nějaký důkaz, že tam ten večer byl ještě někdo další?“

„Ne,“ odpověděl. „Ale to nic neznamená. Víš, co si táta myslel o bezpečnostních opatřeních. Větrolam neměl žádné pořádné zabezpečení, snad s výjimkou hlavní brány. A to, že někdo neprošel hlavní branou, neznamená, že nemohl proniknout dovnitř jinudy. Napadá mě hned několik možností.“

„Jistě. Ale… kdo by se o něco takového pokoušel?“

„Pamatuješ si ještě na otce?“ ptá se.

Je to vtip – a zároveň není. Třebaže jsem se od otcových obchodních záležitostí držela co nejdál, věděla jsem dost na to, abych pochopila, že měl svůj specifický způsob jednání, díky kterému si ho někteří vážili a jiní ho nesnášeli. Profesionálně i osobně. Podle svých příznivců byl schopný, podle kritiků všehoschopný. Známá je historka o tom, jak den před otevřením komplexu v Napa Valley nedaleko města St. Helena absolvoval poslední prohlídku areálu, která nedopadla k jeho spokojenosti. Hluk ze stavby kalifornské státní silnice číslo 29 bylo slyšet až u hlavního bazénu. Otec tehdy odložil otevření o půl roku, dokud nebude stavba dokončena, vyměnil celý personál a osobně a na vlastní náklady zařídil všem hostům, kteří se měli zúčastnit zahajovacího víkendu, rezervace v jiných luxusních hotelech v Napa Valley. A samo sebou jim nabídl gratis víkendový pobyt v nově otevíraném hotelu, jen co doopravdy otevře. Až bude u bazénu klid.

Sam obejde kuchyňský ostrůvek a sáhne do svého vaku. Vytáhne z něj modrou složku a položí ji na pult přede mne. Uvnitř se nachází tlustý svazek papírů. Pokyne mi, abych složku otevřela.

„Co je to?“

„Mimo jiné kopie tátovy nejnovější závěti. Věděla jsi, že ji letos změnil?“

Zavrtím hlavou. To jsem opravdu nevěděla.

„Nevím, co v ní bylo předtím, než ji změnil, ani proč to udělal. Nikdo z právníků mi samozřejmě nic neprozradí.“

Zvednu k němu oči a přemýšlím, co tím naznačuje. „Je na té nové verzi něco divného?“

„Na první pohled ne,“ odpoví. „Není.“

„Pak ti nerozumím.“

„Mám takovou teorii, že s ní mohlo být něco v nepořádku už předtím, a proto se ji rozhodl změnit.“

„Tomu říkám teorie. Co si o tom myslí Tommy?“

„Zrovna teď mě vůbec nezajímá, co si Tommy myslí o čemkoli.“

Neujde mi osten v jeho hlase. „Co to znamená?“

Zavrtí hlavou a na mou otázku neodpoví. „Musíš uznat, že ta časová shoda je zvláštní,“ říká. „Táta poprvé po desítkách let změní závěť a krátce nato zemře…“

Sklopím oči k modré složce. Prozatím se mi ji nechce otevírat; mám pocit, že bych tím Samovi naznačila, že přijímám jeho argumenty. Nechci dělat žádné unáhlené kroky, které by nás stavěly na stejnou stranu barikády, jíž se drží jako klíště.

„Odkud to vůbec víš?“ ptám se místo toho. „To o těch právnících.“

„Dostal jsem se k jeho kalendáři. Táta a strýc Joe se během několika týdnů osmkrát sešli s týmem řešícím otázky tátovy závěti a majetku. Strávit nad tím tolik času? To musí znamenat, že ji… podstatně přepracovali.“

Tváří se, jako by to něco dokazovalo, ale mě napadá jen jedno: že série schůzek s právníky a pozměněná závěť (která navíc mohla být pozměněna z mnoha různých důvodů) na mě nepůsobí jako důkaz vražedného spiknutí, ale spíš toho, že před sebou mám truchlícího syna, který se zoufale snaží nalézt odpovědi na své otázky. Truchlícího syna a dědice firmy v jedné osobě.

„Podívej, Noro, než si začneš myslet, že chci dělat vlny nebo si vyřizovat osobní účty…“

Zvedám ruce v obranném gestu, ale ve skutečnosti mě odhadl zcela přesně.

„To si nemyslím,“ ujišťuji ho.

„Ale ovšemže myslíš,“ namítá. „Čistě pro tvoji informaci, nechci se nikomu mstít. A opravdové problémy teprve začnou, až celou tuhle záležitost otevřu.“

„Jak to?“

„Táta nás seznámil se svými závěry. Bylo to naprosto v pohodě. Žádná nečistá hra. Dostali jsme stejné podíly, já i Tommy…“

Ten Tommy, který je o dvě minuty starší než Sam, ale odjakživa se choval, jako by je dělilo spíš deset let. Rovnou z vysoké vyšel s titulem doktora práv plus MBA, oženil se se svou dlouholetou přítelkyní a vypracoval se na jednu z nejvyšších pozic ve společnosti Reality Noone, to vše ještě před svými třicátými narozeninami. Ten Tommy, o němž můj otec žertem tvrdil, že vypadá spíš jako moje dvojče než Samovo. Oba máme stejně tmavé vlasy a oči, dlouhé nohy a atletickou postavu. Nejspíš je to dědictví po otcově rodině, i když se dá říct, že jsme se oba vyvedli spíš po svých matkách. Ale ta podoba je nepopiratelná: cosi identického, co se prolíná v rysech našich obličejů, zdvižené koutky úst, lícní kosti. Ale tím veškerá podobnost končí; přinejmenším si žádných jiných nejsem vědoma.

Ne snad že bychom si byli se Samem o moc podobnější. Tím Samem, který teď stojí přede mnou. Tím Samem, který se od své autonehody (jak že se to vyjádřil můj otec?) hledá. Chvíli trénoval baseball na internátní škole v Connecticutu, přestěhoval se do Bristolu, kde pracoval jako asistent v televizní stanici ESPN, a nakonec se vrátil do New Yorku, aby pracoval po Tommyho boku v otcově firmě.

Z důvodů, které docela chápu, se jeho aktuální podezíravý a nešťastný výraz moc neliší od toho, jaký měl ve tváři, kdykoli jsme se po skončení jeho baseballové kariéry setkali. Zatím mi jen není jasné, proč je teď tak vykolejený. Je to opravdu tím, že otci podle jeho názoru někdo ublížil? Nebo se snaží přijít na kloub něčemu jinému?

„Vtip je v tom,“ pokračuje Sam, „že vedení firmy nechal na mně a na Tommym.“

Pokrčí rameny. Vidím na něm, jak je překvapený, že otec přenechal společnost jemu i Tommymu. Trochu překvapený a trochu pyšný. Ale co ho na tom tak udivuje? Otec by nikdy neupřednostnil jednoho syna před druhým. Takový zase nebyl. Kdybych projevila sebemenší zájem, našel by způsob, jak do firmy začlenit nás všechny.

„To je skvělé, Same,“ říkám.

„Jasně. Dodávám, že strýčka Joea nechává na nejvyšší pozici kvůli kontinuitě,“ upřesní vzápětí. „Je to logická volba, ale strýček Joe tam bude jen na omezenou dobu. Čtrnáct měsíců. Čistě proto, aby uklidnil investory a udržel stabilní chod firmy. To všechno táta přesně specifikoval. Pak už to budu řídit já společně s Tommym.“

„Tak v čem je problém? Co se ti na tom nezdá?“

„Co kdyby ses mě zeptala, kdy to s námi táta probral? Jeho plány na další rozvoj společnosti, všechny detaily…“

„Kdy?“

„Osm dní předtím, než zemřel.“

Musím mít ve tváři vepsaný výraz překvapení, protože Sam se ke mně nakloní. „Zvláštní, že?“

„Třeba je to náhoda.“

„Docela podivná náhoda.“

Pohlédnu mu do očí. „Same, já jen…“

„Ty jen co?“

„Chápu, že je to těžká situace. Pro mě je to taky těžké. Ale jen proto, že máš pocit…“

„To není jen pocit. Jestli chceš tu věc s načasováním závěti odbýt mávnutím ruky jako pouhou náhodu, posluž si, fajn. Ani já zatím nemůžu dokázat, že je v tom něco víc. Ale to nic nemění na skutečnosti, že se táta choval zvláštně.“

„Popiš mi‚ co znamená ‚zvláštně‘.“

„Byl roztržitý, duchem nepřítomný. Taky v kanceláři se vyskytoval méně. Víš, jak tajnůstkářský dovedl být, ale tohle už prostě nebyl on.“

Dívá se na mě, jako by tím bylo řečeno vše. Ale pro mne z toho plyne jediné: bratr dokázal přesvědčit sám sebe, že se s naším otcem něco děje. Jenže i kdyby měl pravdu, já o tom nic netušila. A právě ta myšlenka, že jsem nevěděla vůbec nic, mě téměř srazí na kolena. Pomyšlení, proč jsem se nic nedověděla. Začínám to cítit, to bubnování v hlavě. Kůže za ušima se mi napíná a pálí.

„Pořád jsi mi nesdělil jediný důvod, proč se domníváš, že by se tehdy večer na útesu mělo stát něco divného,“ připomínám.

Přikývne. „Kromě jedné věci, kterou ti říkat nemusím.“

Odvrátím pohled; bubnování je stále hlasitější. Větrolam byl otcovo zamilované místo. Jeho soukromé útočiště. Znal ho jako své boty. Ať už byla ta noc deštivá, nebo ne, ať už vypil příliš mnoho bourbonu, nebo abstinoval, ať byla obloha bezměsíčná, nebo jasná, copak by si vážně neuvědomil, kde začínají skaliska? A kde končí?

„Uděláš pro mě něco?“ ptá se Sam. „Zítra tam letím, abych se po Větrolamu trochu porozhlédl. Mám schůzku se správcem a místní policií. Uvidím, co se mi podaří zjistit o tom, co přesně se ten večer stalo.“

„A co chceš po mně?“

„Abys letěla se mnou.“

Vybuchnu smíchem, než se ovládnu. „Do Kalifornie? To snad ne. Děláš si srandu?“

„Nedělám.“

Nedělá. A já se chystám odmítnout ten nápad ještě energičtěji, když v jeho očích, tak známých očích, zahlédnu ten výraz: je mu nesmírně trapné, že tu přede mnou musí stát a žádat mě o pomoc. Okamžitě ztuhnu, částečně proto, že je to poprvé, co u něj takový výraz vidím – poprvé, co přede mnou odhaluje vlastní zranitelnost. Ale také z té příčiny, že to mění jeho tvář: vrásky kolem očí se prohlubují, obočí se stahuje. Najednou mám jakoby mávnutím kouzelného proutku pocit, že stojím před otcem.

Otevřu složku a prolistuji ten tlustý stoh papírů, pečlivě sepnutých kancelářskými sponkami a označených barevnými štítky.

„Závěť byla otevřena a přečtena před dvěma týdny,“ říká Sam. „Kdybys někomu zavolala, věděla bys, že ti ho odkázal.“

Zvednu oči. „Odkázal? Co?“

„Větrolam.“

Snažím se nedat nic najevo. Červenám se a tváře mi hoří. Vybaví se mi jeden z posledních rozhovorů s otcem. Zavolal mi a pozval mě, abych s ním navštívila Větrolam. Nejezdila jsem tam s ním často, jen párkrát, když jsem byla malá, a párkrát jako dospělá.

Bylo to místo, kde dobíjel baterky a kam často jezdil sám. Takže mě jeho telefonát překvapil. Trochu méně už mě překvapilo, když řekl: „Potřeboval bych znát tvůj názor na renovaci. Chci tam provést nějaké změny.“ Ale já ho odbyla. Řekla jsem, že mám moc práce. A nelhala jsem. Upřímně řečeno, nebylo to jen kvůli práci. Měla jsem vztek a nechtěla jsem, aby to poznal.

Cítím tlak na hrudi a snažím se ho rozdýchat. „Same…“

„Jestli máš pravdu a všechno je to naprostá blbost, můžeme se zítra vrátit nočním letem.“

Přejede palcem po složce, nalistuje první stránku a ukáže na jediný list papíru s cestovním itinerářem.

„Mohla bys o tom popřemýšlet?“ zeptá se.

Zírám na papír s údaji: letiště, číslo letu, čas odletu tučně. 10:08. Zítra.

Zavřu složku a jsem odhodlaná říct „ne“.

Ale když vzhlédnu, bratr už tam není.

Partitura

Rozhodnu se jet domů a nastupuji do metra.

Vmáčknu se na rohové sedadlo, vytáhnu modrou složku a začnu se probírat dokumenty. Je mezi nimi kopie otcovy závěti, převodní smlouva na Větrolam i otcův celostránkový nekrolog z New York Times. Všechno jsou to papíry, jimiž jsem se zatím nemusela zabývat, protože se nekonal žádný pohřeb. Otec si přál, aby ho zpopelnili a jeho popel rozptýlili na pozemku Větrolamu, aby skončil v oceánu pod ním. Na to, aby se tak stalo, měl dohlédnout strýc Joe.

Vytáhnu nekrolog (jediný dokument, který jsem už četla) a zahledím se na otcovu fotografii. Stojí se založenýma rukama na vrcholku zeleného kopce a za ním se tyčí pohoří San Ysidro. Titulek pod fotografií hlásá: Liam Samuel Noone, zakladatel firmy Reality & Resorty Noone, zachycený u svého vlajkového hotelu The Ranch.

Zaostřím na snímek. Otec na pozadí horské krajiny vypadá energicky, odhodlaně a mužně. Nepřekvapuje mě, že noviny otiskly právě tuhle fotku.

• • •

„Cože?“