Přeložil Roman Tilcer

THE REPUBLIC OF THIEVES

Copyright © 2013 Scott Lynch

All Rights Reserved

Copyright © 2026 for the Czech translation by Roman Tilcer

Copyright © 2013 for Cover by Benjamin Carré/Bragelone 2007

Copyright © 2026 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-284-0822-0

Jasonu McCrayovi,

člověku, který svého času

sehrál řadu rolí.

PROLOG

Opatrovnice

1

Umístěte deset tuctů hladových zlodějských sirotků do zatuchlé nory plné sklepení a tunelů pod bývalým hřbitovem, svěřte je jednomu částečně zmrzačenému starci a brzy zjistíte, že vládnout jim není jen tak.

Zlodějář, plíživá eminence sirotčího království pod Stinným vrškem ve starém Camorru, ještě nebyl tak zchátralý, aby některý z jeho malých špinavých svěřenců mohl doufat, že se mu dokáže postavit sám. Uvědomoval si však, že zkáza hrozí od chňapavých rukou a vlčích pudů davu – davu, jehož členy dennodenně vedl k tomu, aby se z nich stali ještě větší dravci. Zdání řádu, na němž závisel jeho život, bylo i za těch nejlepších okolností pevné asi jako vlhký papír.

V určitém okruhu si samozřejmě uměl vynutit naprostou poslušnost. Všude, kam se donesl jeho hlas a kde jeho smysly zaznamenaly špatné chování, sirotci zkrotli. Ale aby svou otrhanou společnost udržel na uzdě, když se opil, spal nebo se pracovně belhal po městě, musel dosáhnout toho, aby se na svém podmanění horlivě spolupodílela.

Z většiny největších a nejstarších chlapců a děvčat ze Stinného vršku sestavil jakousi čestnou stráž, uděloval jim bezvýznamné výsady a sem tam pro ně našel zbytky čehosi na způsob úcty. A především se usilovně snažil, aby všichni neustále žili ve smrtelném strachu z jeho osoby. Žádné selhání se nikdy nesetkalo s ničím jiným než s bolestí nebo příslibem bolesti a skutečně nepoddajní jedinci mizívali.

Nikdo si nenamlouval, že odešli na nějaké lepší místo.

A tak se postaral o to, aby jeho hrstka vyvolených, prolezlá strachem, neměla jiné východisko než dát průchod svým pocitům marnosti (a tím si vynutit stejný strach) u další nejstarší a nejpočetnější skupiny dětí. Ty zase utlačovaly nejslabší oběti. Neštěstí se tak postupně šířilo a Zlodějářova autorita se kaskádovitě jako geologický tlak rozlévala až k těm nejkrotším okrajům sirotčí masy.

Sám o sobě to byl obdivuhodný systém, pokud jste ovšem náhodou nepatřili k onomu vnějšímu okraji – k těm malým, výstředním, bez přátel. V jejich případě byl život ve Stinném vršku každou hodinu každého dne jako kopanec do obličeje.

Lockemu Lamorovi bylo pět, šest nebo sedm. Nikdo to nevěděl jistě a všem to bylo ukradené. Locke byl neobvykle malý, nepopiratelně výstřední a věčně bez přátel.

Dokonce i když se šoural spolu s velkým páchnoucím zástupem sirotků coby jeden z tuctů, životem šel sám a zatraceně dobře to věděl.

2

Čas shromáždění. To byl ve Vršku špatný čas.

Přelévající se proudy sirotků připomínaly neznámý hvozd, skrývající všude nebezpečí.

První pravidlo pro přežití v tomto stavu znělo nepřitahovat pozornost.

Mumlající vojsko sirotků se ubíralo k velké síni uprostřed Stinného vršku, kam je Zlodějář svolával, a Locke kmital pohledem doleva doprava. Šlo o to najít známé surovce z bezpečné vzdálenosti a přitom se s nimi nestřetnout pohledem (není nic horšího, chyba chyb) a potom se nenuceně, velice nenuceně přemístit tak, aby mezi sebe a každou procházející hrozbu dostal nějaké nestranné děti.

Druhé pravidlo znělo neodpovídat, když se první pravidlo ukáže jako nedostatečné, k čemuž docházelo až příliš často.

Dav se za ním rozestoupil. Jako všechna lovná zvěř měl Locke vybroušený instinkt pro blížící se nebezpečí. Stihl se dopředu zašklebit a pak přišla rána, ostrá a tvrdá, přímo mezi lopatky. Locke narazil do stěny tunelu a sotva se udržel na nohou.

Po ráně následoval známý smích. Byl to Gregor Foss, o pár let starší a osmadvacet liber těžší, a pokud šlo o Lockeho možnosti mu to vrátit, byly zhruba stejně velké, jako by šlo o camorrského vévodu.

„Bohové, Lamoro, ty seš ale slabý a neohrabaný párátko.“ Gregor mu položil ruku zezadu na hlavu a tlačil ho dál, stále v těsném styku s vlhkou hliněnou zdí, dokud se Lockeho čelo bolestivě neodrazilo od jedné ze starých výdřev, které tunel podpíraly. „Nemáš ani dost síly, aby ses udržel na nohách. Sakra, kdyby ses pokusil ojet švába, otočil by tě a opíchal místo toho prdel tobě.“

Všichni kolem se rozesmáli, ale jenom hrstka sirotků se bavila upřímně, zbytek se bál nezasmát. Locke prostě jen klopýtal dál, vřelo to v něm, ale byl zticha, jako by bylo naprosto přirozené mít obličej umazaný od hlíny a na čele tepající bouli. Gregor do něj šťouchl ještě jednou, ovšem už nijak rázně, načež si odfrkl a prodral se davem dopředu.

Dělat mrtvého brouka. Předstírat, že je mu to jedno.

Tak předcházel tomu, aby se pár chvil ponížení proměnilo v hodiny či dny bolesti; aby se z modřin staly zlámané kosti nebo něco horšího.

Řeka sirotků kolem Lockeho proudila k ojedinělému velkolepému shromáždění takřka celého Vršku a vzduch v hlavní síni byl už teď těžší a zatuchlejší než obvykle. Zlodějář seděl na svém křesle s vysokou opěrkou, jeho hlavu bylo nad tlačenicí dětí sotva vidět a největší a nejstarší sirotci si klestili cestu davem, aby zaujali obvyklá místa v jeho blízkosti. Locke zamířil co nejdál od nich, přitiskl se ke zdi a snažil se co možná nejsilněji působit dojmem stínu. S vítaným pocitem úlevy chráněných zad si sáhl na čelo a na chvíli se trucovitě ušklíbl. Když ruku odtáhl, prsty měl kluzké krví.

Zakrátko přítok sirotků zeslábl a ustal a Zlodějář si hlasitě odkašlal.

Byl den pokání v sedmasedmdesátém roce Sendovaniho, den, kdy se věšelo, a muži camorrského vévody tam venku, vně špinavých jeskyní pod Stinným vrškem, pod jasným jarním nebem, splétali oprátky.

3

„Je to neveselá věc,“ pronesl Zlodějář. „Tak je to. Když některý z našich malejch bratříčků a sestřiček polapí nemilosrdný ruce vévodovy spravedlnosti. A je zatraceně politováníhodný, že byli tak natvrdlí a nechali se chytit! Žel, žel... Jak se vám vždycky snažím připomínat, miláčci, naše řemeslo je choulostivý a ti, na kterejch ho praktikujeme, ho ani zdaleka nechovají v lásce.“

Locke si otíral hlínu z obličeje.

Rukávem tuniky na sebe špínu spíš nanášel, než že by ji ze sebe smýval, ale už to, že se dává do pořádku, ho uklidňovalo. Hýbal se pomalu, pomaličku, jelikož nestál o to, aby svým trápením přitahoval ještě další pozornost. Zatímco o sebe pečoval, pán Vršku dál mluvil.

„Smutnej to den, milánkové moji, učiněná tragédie. Ale když se zkazí mlíko, člověk se aspoň může těšit na sýr, ne? Ó, ano! Je to příležitost. Na tuhle roční dobu je na věšení neobvykle pěkně. To znamená, že tam budou davy lidí s penězma na útratu, a my přesně víme, že jejich oči bude zaměstnávat ta podívaná, není-liž pravda?“

Dvěma křivými (kdysi dávno zlomenými a špatně zahojenými) prsty znázornil němohrou člověka, který odkudsi sestoupí a zřítí se. Na konci pádu prsty křečovitě zakopal a pár starších dětí se zahihňalo. Někdo uprostřed sirotčího vojska zavzlykal, avšak Zlodějář na to nedbal.

„Všichni se na to věšení půjdete podívat,“ pokračoval. „Ať vám to nažene strach, miláčkové! Nerozvážnost, neohrabanost, nedostatek sebejistoty – dnes uvidíte jedinou možnou odměnu. Abyste mohli žít život, kterej vám bohové dali, musíte loupit moudře a pak uhánět. Uhánět jako pekelní ohaři, co zvětřili hříšníka! Tak se vyhýbáme oprátce. Dneska naposledy uvidíte některý kamarády, kteří to nezvládli.

A než se vrátíte,“ navázal tišším hlasem, „musíte je všichni překonat. Za každou cenu sem doneste pěknou hromádku peněz nebo něčeho blyštivýho. Kdo přijde s prázdnou, bude mít taky prázdný břicho.“

„A to musíme?“ ozvalo se zoufalé zafňukání.

Locke v jeho původci hned poznal Tama, čerstvý úlovek, nejposlednějšího z posledních lákačů, jenž se sotva začínal seznamovat s tím, jak to Stinném vršku chodí. To on předtím určitě vzlykal.

„Tame, ty můj beránku, nemusíš dělat nic,“ odvětil Zlodějář hlasem jako plesnivý samet. Zvedl se, prodíral se zástupem sirotků a ti se kolem něj rozestupovali jako špinavé klasy pšenice, až rukou spočinul na Tamově vyholené hlavě. „Ale když nebudeš makat ty, tak ani já, jasný? Beze všeho, klidně se tohohle našeho báječnýho výletu neúčastni. A k večeři tě čeká bezmezná zásoba studené hřbitovní hlíny.“

„Ale... nemohl bych třeba udělat něco jinýho?“

„No, mohl bys vyleštit moji pěknou stříbrnou čajovou soupravu, kdybych nějakou měl.“ Zlodějář si klekl a na chvilku se Lockemu ztratil z očí. „Tame, je to úkol ode mě, takže ho prostě splníte, jasný? Hodnej kluk. Statnej. Proč ti z očí tečou takový řeky, chlapče? Jenom kvůli těm popravám?“

„Byli to – byli to naši kamarádi.“

„Což znamená jenom–“

„Tame, ty malej pochcánku, tohle kňourání si strč do tý svý pitomý prdele!“

Zlodějář se rázně otočil a uštědřil tomu, kdo to řekl, pořádnou facku. Sirotci namačkaní na sebe se zavlnili, nešťastná oběť totiž klopýtla a přepadla vzad a rozchichotaní přátelé do ní strčili a zase ji postavili. Locke nedokázal potlačit úsměv. Vždycky ho zahřálo u srdce, když to schytal někdo ze starších násilníků.

„Vesline,“ prohodil Zlodějář v nebezpečně dobrém rozpoložení, „máš rád, když ti někdo skáče do řeči?“

„N-ne... ne, pane.“

„Tak to rád slyším, že se v týhle věci shodneme.“

„Samo... zřejmě. Promiňte, pane.“

Zlodějář se obrátil zase k Tamovi a úsměv, který se mu před chvilkou vytratil ze tváře jako pára na slunci, skočil zpátky na místo.

„Mluvil jsem o našich kámoších, o našich oplakávanejch kamarádech. Je jich škoda. Ale i když budou viset, nepřichystají nám velkolepý představení? Zralou švestku v podobě davu, co se tam kvůli nim sejde? Co bysme to byli za přátele, kdybysme takovou příležitost odmítli využít? Dobří? Smělí?“

„Ne, pane,“ zakuňkal Tam.

„To teda ne. Ani dobří, ani smělí. Takže tu šanci popadneme za pačesy, jasný? A prokážeme jim tu čest, že neodvrátíme zrak, až je pověsí, no ne?“

„Když... když to říkáte, pane.“

„Říkám.“ Zlodějář Tama letmo poplácal po rameni. „No tak do práce. Popravy začnou v pravý poledne – Páni provazů jsou jediný dochvilný stvoření v tomhle podělaným městě. Jestli přijdete na místa pozdě, nadřete se desetkrát tolik, to vám slibuju. Opatrovníci! Zavolejte si svý lákače a chňapáky. Držte si svý čerstvější bratříčky a sestřičky pěkně zkrátka.“

Sirotci se začali rozcházet, starší děti vykřikovaly jména svých přidělených společníků a podřízenců a Zlodějář odvlekl Veslina stranou ke hliněné stěně, aby si s ním promluvil mezi čtyřma očima.

Locke se zahihňal a uvažoval, kdo bude jeho společníkem pro dnešní dobrodružství. Vylezou z Vršku a budou vybírat kapsy a provádět triky a odvážné krádeže. A přestože si uvědomoval, že jeho ryzí nadšení pro zlodějství je jedním z důvodů, proč je mezi ostatními za podivína a vyvržence, neoplýval v tomto ohledu sebekázní, stejně jako mu na zádech nerostla křídla.

Tato prachbídná existence pod Stinným vrškem byla jen něčím, co musel snášet mezi těmi několika světlými chvilkami, kdy se může dát do díla, s rozbušeným srdcem rychle a usilovně pelášit do bezpečí a v rukou svírat cennosti, jež patřívaly někomu jinému. Těch pět, šest nebo sedm let, co byl naživu, ho naučilo, že při obírání lidí zažívá ten nejlepší pocit na celém světě a jedinou skutečnou svobodu, kterou kdy poznal.

4

„Tak ty si myslíš, že bys to tady dokázal víst líp než já, chlapečku?“ Ačkoli Zlodějářovi scházel pevný stisk, stále měl paže dospělého muže a přitlačil Veslina ke hliněné zdi jako tesař, když se chystá přitlouct nějakou ozdobu. „Myslíš, že potřebuju tvůj důvtip a moudrost, když tu k vám hovořím?“

„Ne, vaše ctihodnosti! Odpusťte mi!“

„Vesline, ty můj poklade, copak to nedělám pořád?“ S předstíraně nenuceným gestem si odhrnul klopu ošuntělého kabátu a odhalil topůrko řeznického sekáčku, který nosil zavěšený na opasku. Ve tmě za ním se slaboučce zaleskl náznak čepele. „Odpouštím. Připomínám. Připomněl jsem ti něco, hochu? Zapíšeš si to už za uši?“

„Rozhodně, pane, ano. Prosím...“

„Výtečně.“ Zlodějář ho pustil a nechal kabát opět zahalit zbraň. „Nakonec to teda pro oba dopadlo dobře.“

„Děkuju, pane. Promiňte. Já jen, že... Tam fňukal sakra celý ráno, pane. V životě neviděl nikoho viset.“

„Kdysi dávno to bylo nový pro nás všechny,“ povzdychl si Zlodějář. „Dokud ten kluk bude krást měšce, ať si klidně pláče. Jestli krást nebude, hlad už ho naučí. Stejně ho ale spolu s pár dalšíma potížistama dám do skupinky, která bude potřebovat zvláštní dohled.“

„S potížistama?“

„Myslím Tama, kvůli tý jeho citlivosti. A Bezzubáka.“

„Bohové,“ hlesl Veslin.

„Jo, jo, ten malej nešťastník je tak natvrdlej, že by si nenasral do dlaní, ani kdybys mu přišil ruce k prdeli. On a Tam a ještě jeden.“

Zlodějář vrhl významný pohled do protějšího rohu, kde se opíral poněkud zasmušilý chlapec s rukama založenýma na prsou a sledoval, jak ostatní sirotci pomalu utvářejí stanovené partičky.

„Lamora,“ špitl Veslin.

„Zvláštní dohled.“ Zlodějář si začal neklidně okusovat nehty na levé ruce. „Když někdo dohlídne na to, aby se choval rozumně a rozvážně, daly by se z něj vyždímat dobrý prachy.“

„Málem vypálil půlku tohohle podělanýho města, pane.“

„Jenom Úžiny, a ty by nikomu možná ani moc nechyběly. A dostal za to tvrdej trest, a ani necekl. Tuhle věc považuju za uzavřenou. Teď potřebuje někoho zodpovědnýho, kdo ho bude držet na uzdě.“

Veslin nedokázal potlačit znechucený výraz a Zlodějář se spokojeně ušklíbl. „No tebe ne, hochu. Tebe a tu tvoji opičku Gregora potřebuju na odvracení pozornosti. Jestli někoho vyhmátnou, budete je krýt, aby mohli zdrhnout. A jestli někoho chytnou, hned se vrátíte a řeknete mi to.“

„S radostí, pane, s velkou radostí.“

„Ještě aby ne. Uplakanej Tam... přitroublej Bezzubák... a ten pekelník v krátkejch kalhotách. Na ty musí dohlížet někdo, komu to pálí, při bozích. Běž a vzbuď mi někoho z Oken.“

„Aha.“ Veslin se kousl do tváře. Okňáci si vysloužili své označení tím, že se zaměřovali na tradiční vloupání, a v rámci sirotků ze Stinného vršku tvořili pravou elitu. Jejich členové se nemuseli podílet na většině prací, činili se obvykle v noci a mohli si vychrapovat i dlouho po poledni. „To se jim nebude líbit.“

„Mně je ukradený, jestli se jim to bude líbit. Dneska večer beztak nemají co na práci. Přiveď mi někoho bystrýho.“ Zlodějář vyplivl ohryzaný srpek špinavého nehtu a utřel si oslintané prsty do kabátu. „Sakra, dojdi mi pro Sabetu.“

5

„Lamoro!“

Konečně se ozvalo zavolání, a to od samotného Zlodějáře. Zvědavý a ostražitý Locke došel po hliněné podlaze k místu, kde pán Vršku seděl a šeptal pokyny nějakému vyššímu dítěti, které stálo zády k Lockemu.

Před Zlodějářem čekali dva další chlapci. Jedním byl Tam. Tím druhým Bezzubák, hloupoučký nešťastník, jenž si svou přezdívku vysloužil tím, jaké výprasky schytával od starších dětí. Lockemu přicupital do žaludku nejasný pocit neblahého tušení.

„Tak vás tu mám,“ pronesl Zlodějář. „Tři smělý a nadějný hochy. Dostanete zvláštní úkol, pod zvláštním vedením. Seznamte se s vaší opatrovnicí.“

Vyšší dítě se otočilo.

Byla stejně špinavá jako všichni ostatní, a i když to v bledém svitu alchymických luceren v tomto sklepení nešlo dost dobře určit, vypadala trochu unaveně. Měla na sobě ošoupané hnědé kalhoty, dlouhou plandavou tuniku, která kdysi dávno bývala bílá, a plochou koženou čapku naraženou na šátek stažený tak, že nebylo vidět jediný vlas.

Přesto to bezesporu byla ona. V Lockem se poprvé v životě nějak nenápadně a plíživě probral k životu jakýsi netrénovaný zvířecí smysl, jenž ho na to upozornil. Ve Vršku byla děvčat spousta, Locke se však dosud nikdy nezaobíral myšlenkou na jen tak nějakou, libovolnou dívku. Nadechl se a uvědomil si, že ho ze samé nervozity píchá v konečcích prstů.

Byla oproti němu přinejmenším o rok starší a dobré půl stopy vyšší a i přes únavu stála v onom nepředstíraném, přirozeném postoji, kvůli kterému si mladí chlapci připadají před jistými dívkami zhruba jako hmyz pod podpatkem. Locke neoplýval ani výmluvností, ani zkušenostmi, aby si ve chvíli, jako je tato, dokázal poradit. Věděl jen, že když je nablízku jí, jedině jí ze všech děvčat, jež ve Stinném vršku viděl, připadá mu, že je ve styku s čímsi tajuplným a mnohem ohromnějším, než je on sám.

Chtělo se mu skákat. Chtělo se mu zvracet.

Najednou ho popouzela Tamova i Bezzubákova přítomnost, popouzel ho význam slovíčka „opatrovnice“ a toužil provést něco, cokoli, aby na tu dívku udělal dojem. Při pomyšlení, jak asi vypadá ta boule na jeho čele a že ho přiřadili ke dvěma neschopným, uplakaným ťulpasům, mu zrudly tváře.

„Tohle je Bet,“ představil ji Zlodějář. „Pro dnešek vás má na starosti, hoši. Všechno, co řekne, berte, jako bych to řekl já. Jistý ruce, klidný hlavy. Žádný flákání nebo nějaký zatracený skopičiny. Jestli něco potřebujeme, pak aby do vás vjela nějaká ctižádost.“ Nešlo přehlédnout ledový pohled, který s poslední větou věnoval Lockemu.

„Děkuju pěkně, pane,“ řekla Bet bez čehokoli, co by se podobalo skutečnému vděku. Popostrčila Tama a Bezzubáka k jednomu z východů. „Vy dva počkejte u vchodu. Musím ještě prohodit pár slov mezi čtyřma očima tadyhle s vaším kámošem.“

To Lockeho polekalo – prohodit s ním pár slov? Uhádla snad, že má chňapání i lákání v malíku, že vůbec není jako ti dva? Bet se rychle rozhlédla, načež mu položila ruce na ramena a klekla si. Když se její oči dostaly do stejné výšky jako jeho, začalo jakési nepokojné zvíře v Lockeho útrobách metat kozelce. Ne že by staré výčitky svědomí z odmítání očního kontaktu pouze zavrhl, přímo se mu vypařily z hlavy.

Potom se udály dvě věci.

Zaprvé se zamiloval – ačkoli potrvá ještě roky, než mu dojde, jak se tomu pocitu říká a jak moc mu ještě v životě zavaří.

Zadruhé úplně poprvé promluvila přímo k němu a on si její slova zapamatoval s jasností, která mu rozechvívala srdce ještě dlouho poté, co se jiné příhody z té doby v jeho paměti rozplynou v mlze polopravd.

„Tak ty seš ten Lamora, jo?“

Horlivě přikývl.

„No tak, hele, ty malej sráči. Už jsem o tobě všechno slyšela, takže prostě drž hubu a nevytahuj ty svý nenechavý pracky z kapes. Přísahám všem bohům, že jestli mi byť jen náznakem způsobíš nějaký nepříjemnosti, hodím tě z mostu a bude to vypadat jako podělaná nehoda.“

6

Bylo nemilé připadat si najednou vysoký půl coulu.

Locke omráčeně následoval Bet, Tama a Bezzubáka temnotou sklepení pod Stinným vrškem, až vylezli na dopolední slunce. Štípaly ho oči a denní světlo za to mohlo pouze zčásti. Co to jen provedl (a kdo jí o tom řekl?), že si vysloužil pohrdání jediné osoby, na kterou teď chtěl udělat lepší dojem než na jakoukoli jinou na světě?

Dumal a myšlenkami neklidně bloumal po okolí. Tady venku se všechno pořád měnilo, bylo tu toho tolik k vidění, tolik k slyšení. Postupně ho ovládly instinkty pro přežití. V zasutém koutě mysli byl pořád s Bet, ale oči přinutil, aby se soustředily na současnou situaci.

Camorr byl dnes jasný a rušný a snažil se co nejlépe využít oddychu od prudkých šedých jarních lijáků. Okenice se otevíraly dokořán. Zámožnější občané línali, shazovali nepromokavé pláště a kápě a nahrazovali je letnějšími oděvy. Chudí zůstávali zabalení do stejných smradlavých hadrů, které nosili po celý rok. Stejně jako obyvatelé Stinného vršku museli oblečení nosit na sobě, jinak riskovali, že jim ho někdo čmajzne.

Jakmile čtveřice sirotků přešla po mostě přes kanál mezi Stinným vrškem a Úžinami (Lockeho naplňovalo jak pýchou, tak pocity nevěřícnosti, že byl Zlodějář tak pevně přesvědčený, že kvůli jeho malé lsti mohla celá tahle čtvrť lehnout popelem), Locke zahlédl přinejmenším tři čluny, z nichž lovci mrtvol tahají pomocí háků nadmutá těla zpod mol a přístavních pilířů.

Za studeného, ošklivého počasí se tam umrlci občas vznášeli klidně i několik dní.

Bet vedla trojici hochů Úžinami, brala to po kamenných schodištích a přes rozviklané dřevěné lávky a vyhýbala se většině stísněných a křivolakých uliček, kde dozajista číhali opilci, toulaví psi a další, méně nápadné hrozby. Tam a Locke se drželi hned za ní, Bezzubák však neustále někam zahýbal nebo zpomaloval. Než vyšli z Úžin a vstoupili na chodníčky přebujelých zahrad Mary Camorrazzy, Bet už ho táhla za límeček.

„K čertu s tím uhrem, co máš místo mozku,“ ulevila si. „Drž se u mě a přestaň dělat potíže!“

„Žádný nedělám,“ zamumlal Bezzubák.

„Chceš to snad zvorat a skončit dneska bez večeře? Chceš dát nějakýmu hovadu, jako je Veslin, záminku, aby ti vypáčil nějaký zuby, který ti ještě nevymlátil?“

„Nééééééé.” Bezzubák to slovo protáhl do znuděného zívnutí, rozhlédl se, jako by si teprve teď všiml, kde je, a vzápětí se Bet vytrhl. „Chci ten tvůj klobouk,“ řekl a ukázal na její koženou čapku.

Locke neklidně polkl. Už tyhle nenadálé, nesmyslné záchvaty u Bezzubáka zažil. Ten kluk to neměl v hlavě tak docela v pořádku. Ve Vršku, kde odlišnost nepodpořená silou vedla k bolesti, často trpěl tím, že k sobě přitahoval pozornost.

„Ani nápad,“ odsekla Bet. „Kroť se.“

„Chci ho! Chci!“ Bezzubák si dokonce dupl a zaťal pěsti. „Slibuju, že budu hodnej. Dej mi tu čapku!“

„Hodnej budeš proto, že ti to říkám!“

Bezzubák odpověděl tím, že skočil a strhl Bet koženou čapku z hlavy. Škubl s ní tak prudce, že s ní vzal i šátek, a Bet se po ramenou rozlila divoká záplava ryšavě hnědých kadeří. Lockemu spadla brada.

V pohledu na její vlasy rozpuštěné ve slunečním svitu bylo cosi tak nepopsatelně krásného, tak správného, až zapomněl, že toto okouzlení je výslovně jednostranné a že tohle je všechno, jen ne vhodné pro úkol, který je čeká.

A jak na ni tak Locke civěl, všiml si, že hnědý má pouze spodek vlasů. Nad ušima měla všechny rezavé. Kdysi si je obarvila a už jí to odrostlo.

Jakmile se Bet probrala z údivu, projevila ještě větší rychlost než Bezzubák, a než stačil s její čapkou cokoli udělat, už ji zase držela ona. A vlepila mu s ní drsný políček.

„Au!“

Nestačilo jí to, a tak ho praštila znovu, až se Bezzubák schoulil a ucouvl. Locke přišel k sobě a nasadil prázdný výraz, jaký ve Vršku používali ti, kterých se to netýkalo, když někdo poblíž dostával nakládačku.

„Dost! Dost!“ vzlykal Bezzubák.

„Ještě jednou se tý čapky dotkneš,“ zašeptala Bet, chňapla ho za límec a zalomcovala s ním, „a přísahám Aze Guille, která počítá mrtvý, že tě pošlu rovnou za ní. Blbečku pitomá!“

„Nedotknu! Nedotknu!“

Pustila ho, zamračila se a několika hbitými pohyby nechala své zrzavé kadeře zmizet pod pevně staženým šátkem. Když se na ně snesla ještě kožená čapka a nadobro je zapečetila, dolehlo na Lockeho bolestné zklamání.

„Máš štěstí, že to nikdo neviděl,“ Bet postrčila Bezzubáka kupředu. „Bohové tě milujou, ty malej slimáku, říkám ti, máš štěstí, že to nikdo neviděl. Teď honem. K noze, vy dva.“

Locke s Tamem se beze slova drželi těsně za ní jako nervózní káčata soustředěná na ocasní pera své matky.

Locke se chvěl vzrušením. Byl zděšený neschopností přidělených parťáků, nyní však začínal uvažovat, jestli by jejich nedostatky nešlo nějak využít k tomu, aby on v Betiných očích stoupl. Ó, ano. Jen ať si kňourají, ať je popadají záchvaty, ať se vrátí s prázdnýma rukama. Ksakru, ať si jich všimne městská stráž a honí je ulicemi za zvuků píšťalek a psího štěkotu. Před tím by Bet musela dát přednost čemukoli jinému, včetně něj.

7

Konečně se vynořili z Mary Camorrazzy do víru hluku a zmatku.

Panovalo vskutku nezvykle pěkné počasí k věšení a v obvykle ponurém okolí Staré citadely, vévodova sídla spravedlnosti, bylo rušno jako na karnevalu. Na dlážděném prostranství se to hemžilo prostým lidem a tu a tam se tou změtí prodíraly rachotící kočáry boháčů, vedle nichž klusali najatí strážci, trousící nadávky a odstrkávající lidi z cesty. Jak už Locke věděl, v některých ohledech se svět mimo Vršek podobal tomu uvnitř.

Čtyři sirotci vytvořili lidský řetěz a takto se proplétali vřavou.

Locke se pevně držel Tama a ten se zase držel Bet. Té se tak moc nechtělo pustit Bezzubáka z dohledu, že ho tlačila před sebou jako beranidlo. Ze své perspektivy Locke zahlédl jen málo tváří dospělých; svět se proměnil v nekonečný průvod opasků, břich, klop kabátů a kol kočárů. Zásluhou jak štěstí, tak vytrvalosti se dostali na západ k Vie Justice, kanálu, který se už půl tisíciletí využíval k popravám.

Na okraji kanálu bránila pádu rovnou do vody o sedm nebo osm stop níže nízká kamenná zídka. Sice se už rozpadala, ale stále byla dostatečně pevná, aby si na ni mohly sednout děti. Bet ani na chvíli nepustila Bezzubáka a pomáhala Lockemu a Tamovi nahoru, pryč z té tlačenice. Locke se škrábal na místo vedle ní, ale než se mu to povedlo, přitiskl se k ní Tam a on ho neměl jak vystrnadit, aniž by ztropil scénu. Snažil se svou rozmrzelost zakrýt tím, že nasadil cílevědomý výraz a začal zkoumat okolí.

Odsud přinejmenším měl na všechno lepší výhled. Po obou stranách kanálu se tísnily davy lidí a prodavači, kteří prodávali z loděk chléb, klobásy, pivo a suvenýry. Pomocí košíků připevněných na tyčích vybírali mince a předávali zboží zákazníkům nahoře.

Locke rozeznával skupinky drobných postav, míhajících se lesem kabátů a nohou – sirotky ze Stinného vršku při práci. Viděl také tmavě žluté pláště městské hlídky, jejíž oddíly se mezi lidmi pohybovaly se štíty přehozenými přes záda. Kdyby se tyto protichůdné živly setkaly a smísily, mohlo by stejně jako při špatné alchymické reakci dojít ke katastrofě, zatím se ovšem neozývaly výkřiky ani píšťalky a nic nenaznačovalo žádné potíže.

Provoz na Černém mostě byl zastaven. Lampy, které lemovaly vysoký kamenný oblouk, zakryli černými rubáši a za popravčí plošinou, která vyčnívala z boku mostu, stál malý zástup kněží, vězňů, strážných a vévodských úředníků. V kanálu po obou stranách mostu kotvily dva čluny žlutokabátníků, aby udržovaly vodu pod padajícími vězni čistou.

„Nemusíme dělat svou práci?“ zeptal Bezzubák. „Nemusíme sebrat měšec, prsten nebo něco–“

Bet ho na celou půlminutu pustila a ho teď znovu chňapla a přísně zašeptala: „Dokud jsme mezi lidma, tak o tomhle ani necekni. Ani muk! Budeme tady sedět a dávat pozor. Pracovat začneme až po věšení.“

Tam se otřásl a vypadal nešťastněji než kdy jindy. Locke si zmateně a netrpělivě povzdechl. Bylo smutné, že některé jejich druhy ze Stinného vršku čekala oprátka, ale zrovna tak bylo smutné, že je žlutokabátníci vůbec chytili. V Camorru umírali lidé všude, v uličkách, kanálech a hostincích, při požárech, i při epidemiích, které kosily celé čtvrti. Tam byl taky sirotek – copak si to všechno neuvědomuje? Umírání připadalo Lockemu skoro stejně obyčejné jako večeře nebo vaření vody a nedokázal se přimět, aby se cítil špatně, že to potká někoho, koho sotva zná.

Vypadalo to, že k tomu dojde brzy. Z mostu se ozývalo vytrvalé bubnování, odrážející se od vody a kamene, a vzrušený šum davů postupně utichal. Ani bohoslužby nedokázaly Camořany přimět k tak uctivé pozornosti jako veřejné lámání vazů.

„Věrní občané Camorru! Přichází poledne, posedmnácté v tomto měsíci Tirastima, sedmasedmdesátého roku Sendovani.“ Ta slova zahřímal z vrcholu Černého mostu hlasatel s obrovským břichem, oděný v hedvábí a sobolině. „Tito zločinci byli shledáni vinnými z hrdelních zločinů proti zákonům a zvykům Camorru. Z pověření Jeho Milosti vévody Nicovanteho a pečetí ctihodných soudců Rudé komory budou předvedeni, aby přijali spravedlnost.“

Vedle něj na mostě nastal pohyb. Přivlekli sedm vězňů, každého doprovázela dvojice strážníků v šarlatových kápích. Locke si všiml, že si Tam neklidně kouše klouby prstů. Bet vzala Tama kolem ramen a Locke zaťal zuby. Dělá svou práci, chová se slušně, odmítá tropit scény, a Betiny něhy se dočká Tam?

„Zvykneš si, Tame,“ řekla Bet tiše. „Teď jim ale vzdej čest, hned. Vzchop se.“

Na plošině u mostu Páni provazů utáhli odsouzencům kolem krku oprátky. Provazy byly dlouhé zhruba stejně, jak byl každý vězeň vysoký, a byly přivázané ke kruhům těsně za jejich nohama. Žádné důmyslné mechanismy, žádné okázalé triky. Tohle nebyl Tal Verrar. Tady na východě vězně prostě jen shazovali.

„Jerevin Tavasti,“ zvolal hlasatel a nahlédl do pergamenu. „Žhářství, spiknutí za účelem získání kradeného zboží, útok na vévodova důstojníka! Malina Contada, padělání a doprovodné zneužití jména a podoby Jeho Milosti vévody. Caio Vespasi, vloupání, zlomyslné přestrojení, žhářství a krádež koně! Lorio Vespasi, spiknutí za účelem přijetí kradeného zboží.“

Tolik k dospělým – hlasatel přešel ke třem dětem.

Tam vzlykl a Bet zašeptala: „Pššš, no tak.“

Locke postřehl, že Bet je chladně klidná, a snažil se její nezájem napodobit. Oči tak akorát přivřené, brada zvednutá, ústa téměř zamračená. Kdyby se na něj během obřadu podívala, jistě by si toho všimla a líbilo by se jí to...

„Mariabella, bez příjmení,“ zaburácel hlasatel. „Krádež a svévolná neposlušnost! Zilda, bez příjmení. Krádež a svévolná neposlušnost!“

K nohám poslední trojice vězňů přivazovali Páni závaží, protože jejich drobná těla by nemusela zajistit, že bude konec pádu dostatečně prudký.

„Lars, bez příjmení. Krádež a svévolná neposlušnost.“

„Zilda na mě byla hodná,“ zašeptal Tam a přeskočil mu při tom hlas.

„Bohové to vědí,“ řekla Bet. „Teď ticho.“

„Za zločiny na těle vás čeká smrt na těle,“ pokračoval hlasatel. „Budete za krk viset nad tekoucí vodou, dokud nezemřete a voda vaše neklidného ducha neodnese do Železného moře, kde už nebude moci škodit žádné duši ani obydlí ve vévodově panství. Nechť bohové v pravý čas milostivě přijmou vaše duše.“ Hlasatel sklonil svitek a obrátil se k vězňům. „Ve jménu vévody vám uděluji spravedlnost.“

Rozezněly se bubny. Jeden Pán tasil meč pro případ, že by se někdo z vězňů vzpíral svému doprovodu. Locke už věšení viděl a věděl, že odsouzenci mají jen jednu šanci zachovat si poslední zbytek důstojnosti.

Dnes všechno probíhalo hladce.

Bubny utichly. Všechny dvojice žlutokabátníků s kápí na hlavě přistoupily k okraji popravčí plošiny a svého vězně jednoduše shodily.

Tam sebou trhl, jak od něj Locke očekával, ale ani on nebyl připravený na Bezzubákovu reakci, když se sedm provazů prudce napjalo a ozvalo se křupnutí, snad lan, snad krků, snad obojího.

„Áááááááá! Áááááááááááááá! ÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁÁ!“

Každý výkřik byl delší a hlasitější než ten předchozí. Bet zakryla Bezzubákovi ústa a zápasila s ním. Čtyři velká a tři menší těla se houpala nad vodou jako kyvadla a oblouky se rychle zmenšovaly a zmenšovaly.

Lockemu bušilo srdce. Určitě se na ně dívají všichni v okolí. Slyšel pochechtávání a pár nesouhlasných poznámek. Čím víc pozornosti k sobě přitáhnou, tím těžší bude věnovat se skutečné práci.

„Pššš,“ Bet se snažila Bezzubáka udržet a zklidnit. „Ticho, sakra. Ticho!“

„Co se děje, děvče?“

Locke s hrůzou zjistil, že z davu těsně za nimi se vynořila dvojice žlutokabátníků. Při bozích, to byla teprve hrůza! Co když slídí po sirotcích ze Stinného vršku? Co když pokládají těžké otázky? Potlačil nutkání skočit do vody pod sebou a s vytřeštěnýma očima ztuhl na místě.

Bet pořád držela ruku přes Bezzubákův obličej, přesto se jí však povedlo se nějak otočit a pozdravit strážné skloněním hlavy.

„Můj bratříček,“ vypravila ze sebe, „ještě nikdy neviděl věšení. Nechceme dělat rozruch. Umlčela jsem ho.“

Bezzubák se přestal vzpírat, ale rozvzlykal se.

Žlutokabátník, který promluvil, muž středního věku s tváří plnou jizev, se na něj s nelibostí podíval.

„Vy čtyři jste sem přišli sami?“

„Poslala nás matka,“ odvětila Bet. „Chtěla, aby kluci viděli popravu. Aby viděli, co je čeká, když se budou flákat ve špatné společnosti.“

„Správně smýšlející žena. Nic nevyděsí haranty tak jako pěkná poprava.“ Muž se zamračil. „Proč tu není s váma?“

„No, matka věšení miluje, ale vážně,“ odvětila Bet. Pak ztišila hlas a zašeptala: „Jenže má, ehm, průjem. Strašnej. Celej den sedí na–“

„Aha. No tak dobře.“ Žlutokabátník si odkašlal. „Bohové ať jí pošlou pevný zdraví. Tohohle na obřad v den pokání nějakou dobu nevoďte.“

„Souhlasím, pane.“ Bet se znovu uklonila. „Matka mu za to vypráší kožich.“

„Tak běžte, děvče. Nestojíme o žádný další scény.“

„Jistě, pane.“

Strážníci se opět ztratili v davu a ten zase ožil. Bet sklouzla z kamenné zídky, poněkud neladně, protože s ní seskočili i Bezzubák a Tam. Prvního pořád pevně držela a druhý odmítal pustit její druhou ruku. Nekřičel tak jako Bezzubák, Locke však viděl, že se mu oči zalily slzami a vypadal ještě bledší než předtím. Locke si jazykem přejel po vnitřní straně úst, protože mu kvůli žlutokabátníkům vyschlo v hrdle.

„Tak pojďte,“ řekla Bet. „Mizíme odsud. Všechno, co tu bylo k vidění, už jsme viděli.“

8

Další průchod lesem kabátů, nohou a břich. Lockeho se opět začínalo zmocňovat vzrušení, jemně se držel Betiny tuniky, aby ji neztratil, a potěšilo ho a současně zklamalo, že to nevyvolalo žádnou odezvu. Bet je vedla zpátky do zelených stínů Mary Camorrazzy, kde ani ne čtyřicet metrů od davu stovek lidí vládla tichá samota, a jakmile se bezpečně schovali v jednom skrytém zákoutí, Bet srazila Tama a Bezzubáka k zemi.

„Co když to viděla nějaká jiná parta z Vršku? Bohové!“

„Promiň,“ zasténal Bezzubák. „Ale oni... ale oni... oni je zabi–“

„Lidi umřou, když je oběsí. Proto je věší!“ Bet mu zaťala obě ruce do přední části tuniky a pak se zhluboka nadechla. „Vzpamatujte se. Okamžitě. Každej z vás musí před návratem šlohnout měšec nebo něco.“

Bezzubák propukl v nový záchvat vzlykotu, překulil se na bok a hryzal si klouby prstů. Tam unavenějším hlasem, než Locke považoval za možné, odpověděl: „Nemůžu, Bet. Je mi líto. Chytili by mě. Prostě nemůžu.“

„Dneska budeš bez večeře.“

„Dobře,“ opáčil Tam. „Odveď mě zpátky, prosím.“

„Sakra.“ Bet si protřela oči. „Musím vás zpátky přivíst s nějakou kořistí, jinak z toho budu mít stejnej průšvih jako vy.“

„Seš v Oknech,“ zamumlal Tam. „Tebe nic trápit nemusí.“

„Kéž by,“ řekla. „Vy dva se musíte sebrat–“

„Nemůžu, nemůžu, nemůžu!“

Locke vycítil skvělou příležitost. Bet je u kanálu zachránila před problémy a teď nastala ideální chvíle, aby jí to oplatil. Usmál se při pomyšlení na její reakci, vypjal se, aby byl co možná nejvyšší, a odkašlal si.

„Tame, nebuď veš,“ pokračovala Bet a Lockeho si vůbec nevšímala. „Něco čapneš, nebo upoutáš pozornost, aby to mohl čapnout někdo jinej. Nic jinýho na výběr nedostaneš–“

„Pardon,“ vmísil se Locke váhavě.

„Co chceš?“

„Každej si může vzít jeden ode mě,“ odvětil Locke.

„Cože?“ Bet se k němu otočila. „O čem to mluvíš?“

Locke vytáhl zpod tuniky dva kožené měšce a pěkný hedvábný kapesník, jen trochu ušpiněný.

„Tři kousky,“ řekl. „A my jsme taky tři. Prostě řekni, že jsme každej vzali jeden, a teď už můžeme jít domů.“

„Kde jsi sakra–“

„V davu. Starala ses o Bezzubáka... tolik ses na něj soustředila, že sis toho asi nevšimla.“

„Ještě jsem neřekla, abys něco bral!“

„No, ale neřeklas ani, abych to nedělal.“

„Ale to–“

„Vrátit je nemůžu,“ vyhrkl Locke mnohem nedůtklivěji, než měl v úmyslu.

„Nevyskakuj si na mě! Ach, při bozích, netrucuj.“ Bet si klekla, položila Lockemu ruce na ramena a on se z jejího doteku a blízkého pohledu náhle nezvladatelně roztřásl. „Co je? Co se děje?“

„Nic,“ opáčil. „Nic.“

„Bohové, ty seš ale zvláštní klučina.“ Znovu se podívala na Tama a Bezzubáka. „Vy tři jste učiněná pohroma. Dvěma se nechce makat. Jeden se do toho vrhá i bez rozkazů. Asi nemáme na vybranou.“

Bet si od Lockeho vzala měšce a kapesník. Její prsty se dotkly jeho a on se zachvěl. Bet přimhouřila oči.

„Uhodil ses předtím do hlavy?“

„Jo.“

„Kdo do tebe strčil?“

„Prostě jsem upadl.“

„No jasně.“

„Vážně!“

„Mám pocit, že tě něco trápí. Nebo seš možná nemocnej. Celej se třeseš.“

„Nic... nic mi není.“

„Ať je po tvým.“ Bet zavřela oči a promnula si je konečky prstů. „Ušetřils mi asi kupu starostí. Chceš, abych... Podívej, netrápí tě někdo? Nechceš, aby to skončilo?“

Locke se polekal. Starší dítě, ke všemu zrovna tohle starší dítě, navíc člen Oken, mu nabízí ochranu? Dokázala by to? Dokázala by Veslina a Gregora srovnat do latě?

Ne. Locke se přinutil odtrhnout oči od Betiny naprosto uhrančivé tváře a vrátit se zpátky na zem. Vždycky tu budou další Veslinové, další Gregorové. A co kdyby u nich kvůli jejímu vměšování upadl v ještě větší nemilost? Ona byla u Oken; on byl v Ulicích. Jedna skupina byla vzhůru, zatímco druhá spala. Nikdy předtím Bet neviděl – jakou ochranu by mu mohla poskytnout? Bude dál dělat mrtvého brouka. Snažit se na sebe neupozorňovat. Pravidlo jedna a pravidlo dvě. Jako vždy.

„Jenom jsem upadl,“ zopakoval. „Nic mi není.“

„No,“ odtušila krapet chladně. „Jak myslíš.“

Locke několikrát otevřel a zavřel ústa a zoufale se snažil vymyslet něco, čím by tu cizí bytost okouzlil. Pozdě. Otočila se a zvedla Tama s Bezzubákem.

„Nechce se mi tomu věřit,“ řekla, „ale vy dva pitomečci vděčíte za večeři tadyhle žháři z Úžin. Chápete, jaký peklo nás všechny čeká, jestli o tomhle někomu jenom ceknete?“

„Chápu,“ opáčil Tam.

„Dost by mě naštvalo, kdybych se o tom něco doslechla,“ pokračovala Bet. „Cokoli! Slyšíš mě, Bezzubej?“

Ubohý nešťastník přikývl a znovu si strčil klouby prstů do úst.

„Tak zpátky na Vršek.“ Bet se zatahala za šátek a upravila si čapku. „Ty věci si nechám a pánovi je předám sama. O tomhle ani slovo. Nikomu.“

Celou cestu zpátky na hřbitov držela Bezzubáka ve svém nyní již obvyklém sevření. Tam se jí vlekl v patách, vypadal vyčerpaně, ale zřejmě se mu ulevilo. Locke následoval v závěsu a o všem přemýšlel, nakolik mu to jeho naprosto nedostatečné zkušenosti dovolily. Co řekl nebo udělal špatně? Co špatně odhadl? Proč ji nepotěšilo, že jí ušetřil tolik starostí?

Po zbytek cesty k němu nepromluvila. A pak, po příchodu, než si stačil najít záminku, aby k ní promluvil, odešla, zmizela v tunelech, které vedly na soukromé území Okňáků, kam za ní nemohl.

Tu noc trucoval, z večeře, kterou si vysloužil svými hbitými prsty, snědl jen málo a vztekal se ne na Bet, ale na sebe, že ji nějak odehnal.

9

Dny plynuly a byly delší než kdykoli dřív, když teď Locke měl něco, co ho zaměstnávalo víc než krátkodobé vzrušení z každodenních zločinů a neustálé povinnosti související s přežitím.

Nemohl na Bet přestat myslet. Zdálo se mu o ní a o tom, jak její vlasy vyklouzávající zpod čapky zachycují světlo pronikající propletenou zelení Mary Camorrazzy. V jeho snech ty vlasy kupodivu byly čistě ryšavé, od kořínků ke konečkům, nedotčené barvou ani jiným přestrojením. Cenou za tato vidění bylo, že se probouzel do chladného, tvrdého zklamání, ležel ve tmě a zápasil s tajemnými pocity, které ho nikdy dřív netrápily.

Musí se s ní znovu setkat. Nějak.

Zpočátku v sobě živil naději, že jeho přeřazení do party potížistů by mohlo být trvalé, že by Bet mohla být jejich opatrovnicí nastálo. Naneštěstí to vypadalo, že nic takového Zlodějář v plánu nemá. Locke si pomalu uvědomoval, že pokud má ještě někdy dostat šanci udělat na ni dojem, bude muset nasadit krk.

Bylo těžké porušit rutinu, kterou si sám zavedl, nemluvě o té, která se očekává od někoho v jeho nízkém postavení. Přesto se začal stále častěji potulovat po sklepeních a tunelech svého domova, toužil Bet zahlédnout a vystavoval se urážkám a posměškům znuděných starších dětí. Dělal jakoby nic. Nereagoval. Pravidlo jedna a pravidlo dvě. Měl z toho skoro až dobrý pocit, když ho teď zmalovali a nebylo to jen tak pro nic za nic.

Níže postavení sirotci z Ulic (tedy téměř všichni) spali pohromadě na podlaze bočních sklepení. Bylo to tam jako v jeslích, v jedné místnosti jich lehávalo několik tuctů. Když se teď Locke v noci vzbudil ze sna, snažil se zůstat vzhůru, napínal uši, aby slyšel přes mumlání a šramot těch kolem sebe a zachytil, jak se Okňáci vydávají na své tajné pochůzky nebo se z nich vracejí.

Předtím vždycky spal bezpečně uprostřed chrápajících druhů nebo opřený o příjemnou, uklidňující zeď. Nyní riskoval pozice na vnějším okraji shluku, odkud mohl zahlédnout lidi v tunelech. Každý stín, který prošel, a každý krok, který slyšel, mohl být koneckonců její.

Úspěch zažíval málokdy. Několikrát ji zahlédl u večeře, ale nikdy na něj nepromluvila. No ano, pokud si ho vůbec všimla, náramně se jí dařilo nedat to najevo. A aby se ji Locke pokusil oslovit z vlastního popudu, když byla obklopena svými přáteli z Oken a ti zase staršími rváči z Ulic... žádná opovážlivost by nemohla být osudnější. A tak dělal, co se dalo, ač toho nebylo mnoho, a snažil se plížit a špehovat ji a vychutnával si to rozechvění v břiše, kdykoli ji třeba jen na půl vteřiny zahlédl. Tyto pohledy a pocity mu vynahrazovaly řady dní frustrovaného toužení.

V mlze nekonečné současnosti dětství plynuly dny a týdny. Ty krátké zářivé okamžiky, jež strávil v Betině přítomnosti, kdy s ní skutečně mluvil a ona s ním, Lockeho paměť leštila a přelešťovala, až měl pocit, že ten den začal sám jeho život.

Někdy toho jara zemřel Tam. Locke slyšel, co se šuškalo. Byl přistižen, jak se snaží ukrást měšec, a jeho zamýšlená oběť mu rozkřápla lebku vycházkovou holí. To nebylo nic neobvyklého. Jestli někdo dosvědčil, že toho člověka chtěli okrást, nejspíš přišel o prst na slabší ruce. Pokud jeho líčení událostí nikdo nepodpořil, pověsili ho. Camorr byl koneckonců civilizovaný – pokud šlo o zabíjení dětí, někdy ho za přijatelné považovali a někdy ne.

Krátce nato zemřel Bezzubák, za bílého dne ho rozdrtilo kolo vozu. Locke přemýšlel, jestli to tak nakonec není nejlepší. Bezzubák a Tam byli ve Vršku nešťastní a možná by si pro ně bohové našli něco lepšího. Lockemu do toho stejně nic nebylo. Musel se věnovat svojí posedlosti.

Několik dní poté, co přišli o Bezzubáka, se vrátil domů z dlouhého mokrého odpoledne, kdy ve čtvrti Severní kout obcházel a vykrádal stánky prodavačů na tamních trzích pro bohaté. Setřásl si vodu z provizorního pláště, jako který mu sloužil tentýž příšerně páchnoucí kus kůže, jímž se v noci vždycky přikrýval. Pak vykročil k houfu starších dětí v čele s Veslinem a Gregorem, kteří každý den obírali menší děti přicházející s úlovkem.

Většinu energie obyčejně věnovali posmívání a vyhrožování Lockeho kumpánům, ale dnes se vzrušeně bavili o něčem jiném.

Locke zachytil útržky rozhovoru, zatímco čekal, až na něj přijde řada.

„... je z toho řádně nešťastnej... jedna z těch, co vydělávali nejvíc.“

„Já vím, že jo, a taky se kvůli tomu pěkně naparovala.“

„Ale to všichni Okňáci, ne? Nejsou všichni stejní? Tohle se jim líbit nebude. Je to důkaz, že jsou stejně smrtelní jako my. Že to můžou stejně posrat.“

„Byl to docela drsnej měsíc. Ten chudák s rozbitou hlavou... ten malej hajzlík, co jsme mu dávali do držky... a teď ona.“

Locke pocítil v útrobách chladné napětí.

„Kdo?“ zeptal se.

Veslin se zarazil uprostřed věty a díval se na Lockeho, jako by ho zaskočilo, že ty potvůrky z Ulic umějí mluvit.

„Kdo co, ty malej řiťomile?“

„O kom to mluvíš?“

„To by tě kurva zajímalo.“

„O KOM?“

Lockeho ruce se samy od sebe sevřely v pěst, srdce mu divoce tlouklo a znovu z plných plic zařval: „O KOM?“

Veslinovi stačilo do něj jednou kopnout, aby ho srazil k zemi. Locke viděl, že se to blíží, viděl, jak tyranova noha letí k jeho obličeji a neskutečně se zvětšuje, a přesto jí nedokázal uhnout. Podlaha a strop si vyměnily místo, a když se mu vrátil zrak, ležel na zádech a Veslin se mu opíral patou o prsa. Do krku Lockemu stékala teplá měďnatá krev.

„Kde se to v něm bere, takhle si na nás otvírat hubu?“ prohodil Veslin mírně.

„Nevím. Je to zasraně smutný,“ opáčil Gregor.

„Prosím tě,“ vypravil ze sebe Locke. „Řekni mi–“

„Co ti mám říct? Jaký máš právo něco vědět?“ Veslin si klekl na Lockeho hruď, prošacoval ho a našel věci, které se mu ten den povedlo ukořistit. Dva měšce, stříbrný náhrdelník, kapesník a několik dřevěných trubiček s jerešskou kosmetikou. „Víš co, Gregore? Myslím, že si nevzpomínám, že by Lamora dneska večer něco přinesl.“

„Ani já, Vesi.“

„Jo. No není to smutný, ty pochcánku? Jestli chceš večeřet, můžeš si dát svoje hovna.“

Na smích, jaký se teď rozléhal tunelem, byl Locke příliš zvyklý, než aby mu věnoval pozornost. Pokusil se vstát a schytal za to kopanec do hrdla.

„Chci jen vědět,“ zalapal po dechu, „co se stalo–“

„Proč tě to zajímá?“

„Prosím... prosím...“

„Nuže, jestli seš tak starostlivej,“ Veslin hodil Lockův úlovek do špinavého plátěného pytle, „Okňáci měli špatnou noc.“

„Pěkně to pojebali,“ doplnil Gregor.

„Čapli je, když lezli do jednoho velkýho baráku. Ne všichni z toho vyvázli. Jedna skončila v kanále.“

„Kdo?“

„Bet. Utopila se.“

„Lžeš,“ hlesl Locke. „LŽEŠ!“

Veslin ho kopl z boku břicha a Locke se zasvíjel. „Kdo říká... kdo říká, že je–“

„Já to říkám, kurva.“

„Od koho to máš?“

„Přišel mi dopis od vévody, ňoumo zasranej. Od pána, ne asi! Bet se včera večer utopila. Na Vršek se už nevrátí. Myslel sis na ni nebo co? To je k popukání.“

„Táhni k čertu,“ zašeptal Locke. „Táhni do–“

Veslin ho přerušil dalším tvrdým kopancem přesně do stejného místa. „Gregore,“ řekl, „máme tu opravdovej problém. Tenhle to nemá v hlavě v pořádku. Zapomněl, jak může a jak nesmí mluvit s takovejma, jako jsme my.“

„Mám přesně to, co potřebuje, Vesi.“ Gregor kopl Lockeho mezi nohy. Locke otevřel ústa, ale nevyšlo z nich nic než suché bolestné zasyčení.

„Jen tomu hovňákovi dej.“ Veslin se ušklíbl a společně s Gregorem začali Lockeho zpracovávat tvrdými a pečlivě mířenými kopanci. „Líbí se ti to, Lamoro? Líbí se ti, co dostáváš, když si před náma vyskakuješ?“

Život Lockemu zachránil jen Zlodějářův zákaz vraždění mezi sirotky. Bezpochyby by ho rozkopali na kaši, kdyby za tu zábavu potom nezaplatili vlastním krkem, a i tak málem zašli příliš daleko.

Trvalo dva dny, než se Locke dokázal zase pohybovat natolik, aby mohl pracovat, a protože neměl kamarády, kteří by se o něj postarali, trápil ho po tu dobu hlad a žízeň. Uzdravení mu však nepřineslo žádné uspokojení, a neradoval se ani z návratu do práce.

Opět dělal mrtvého brouka, opět se schovával v koutech, opět se řídil pravidly jedna a dvě. Zase byl ve Vršku úplně sám.

KNIHA PRVNÍ

JEJÍ STÍN

„Teď ti to říct nemohu;

až proudy a víry větru

zmítat mnou přestanou

a vánek bude šeptat jen–

možná pak ti to povím–

někdy jindy.“

Carl Sandburg

z „Velkého honu“

KAPITOLA PRVNÍ

Přituhuje

1

Slabý sluneční svit dopadající na víčka ho vytrhl ze spánku. Jas se vtíral, sílil, nutil ho malátně mrkat. Okno bylo otevřené a vpouštělo dovnitř vlahý odpolední vzduch a vůni sladké vody. Nebyl to Camorr. Šumění vln na písečné pláži. Kdepak Camorr.

Znovu se zamotal do přikrývky, sotva při smyslech. Připadalo mu, že místo horního patra má sluncem vysušenou kůži. Rozlepil popraskané rty a zaskřehotal: „Co to...“

„Pššššt. Nechtěl jsem tě vzbudit. Potřebovalo to tady vyvětrat.“ Nalevo se objevila tmavá šmouha, víceméně Jeanovy výšky. Podlaha vrzala, jak se postava pohybovala. Slabé šustění látky, cvaknutí peněženky, kovové zacinkání. Locke se opřel o lokty a připravil se na závrať. Přišla přesně, jak čekal.

„Zdálo se mi o ní,“ zamumlal. „O časech, kdy jsme... kdy jsme se poprvé setkali.“

„O ní?“

„O ní. Však víš.“

„Aha. O té tvojí kanonické.“ Jean si klekl k posteli a natáhl se k němu s hrnkem vody.

Locke ho roztřesenou levačkou uchopil a vděčně se napil. Svět se pomalu začínal zaostřovat.

„Bylo to tak živý. Myslel jsem, že bych se jí mohl dotknout. Říct jí... jak mě to mrzí.“

„Nic lepšího tam nemáš? Sníš o takovéhle ženské a nenapadne tě nic jinýho než se omlouvat?“

„Těžko to můžu ovládat–“

„Jsou to tvoje sny. Převezmi otěže.“

„Vždyť jsem byl ještě malej kluk, probohy.“

„Jestli zase přijde, posuň to o deset patnáct let dopředu. Až se příště probudíš, chci vidět, jak se červenáš a zakoktáváš.“

„Jdeš někam?“

„Na chvíli ven. Na pochůzku.“

„Jeane, to nemá smysl. Přestaň se mučit.“

„Skončil jsi?“ Jean si od něj vzal prázdný hrnek.

„Ani zdaleka. Jenom–“

„Nebudu pryč dlouho.“ Jean postavil hrnek na stůl, v rychlosti si oprášil klopy kabátu a zamířil ke dveřím. „Odpočiň si ještě trochu.“

„Hrom do toho, hlasu rozumu naslouchat nebudeš, co?“

„Víš, co se říká o napodobování a lichotkách.“

Dveře se zavřely a Jean zmizel v ulicích Lašainu.

2

Lašain proslul jako město, kde můžete cokoli koupit a cokoli opustit. Z milosti regia, nejvyšší a nejtenčí vrstvy zdejší šlechty (kde se člověk s titulem, jenž se dal vysledovat více než dvě pokolení nazpět, mohl počítat ke staré gardě), si téměř každý, kdo měl v rukou peníze a dostatečný tep, aby se alespoň způli udržel při vědomí, mohl nechat přeměnit krev na rozumnou napodobeninu modré.

Přicházeli ze všech koutů therinského světa – kupci a zločinci, žoldnéřští kapitáni a piráti, hazardní hráči, dobrodruzi a vyhnanci. Do kukly účtárny vstoupili jako obyčejní lidé, odhodili obrovské množství drahého kovu a na denní světlo se vynořili jako nově narození lašainští šlechtici.

Regio vytvářelo demibarony, barony, vikomty, hrabata, a občas dokonce i markýze, s osloveními, jež si většinou sami vymysleli. Čestné tituly se vybíraly ze seznamu a byly za příplatek; oblibě se vcelku těšil „Obránce dvanácteré víry“. Existovalo také půl tuctu nesmyslných rytířských řádů, které se nádherně vyjímaly na klopě kabátu.

Vzhledem k tomu, jak nová byla tato zakoupená vážnost pro ty, kdo si ji pořídili, si v Lašainu potrpěli na patřičné způsoby zdaleka nejvíc ze všech měst, která kdy Jean Tannen navštívil. Jelikož lašainským čerstvým šlechticům chyběla staletí aristokratického původu, jež by je ujistila o jejich hodnotě, přeháněli to s obřadností. Jejich složitá hierarchie se podobala alchymistickým formulím a na slavnostních večeřích jich ročně zahynulo víc, než kolik jich zabily horečky a nehody dohromady. Pro ty, kdo si právě koupili rodové jméno, mohlo být zřejmě jen máloco tak vzrušující, jako ho riskovat (nemluvě o tom, že při tom dávali v sázku své smrtelné tělo) kvůli drobným urážkám.

Rekord, co tak Jean slyšel, byly tři dny od účtárny k soubojovému trávníku a pohřebnímu vozu. Regio samozřejmě nenabízelo příbuzným zesnulých žádné náhrady.

V důsledku tohoto nesmyslu bylo pro ty, kdo neměli titul, bez ohledu na barvu jejich mincí, obtížné získat přístup k nejlepším městským medicínům. Jejich vznešení zákazníci z nich udělali takové symboly postavení, že se jen zřídkakdy museli shánět po zlatě z jiných zdrojů.

V chladném větru vanoucím od Amathelu, Jezera drahokamů – sladkovodního moře, které omývalo obzor severně od Lašainu –, bylo cítit podzim. Jean byl na místní poměry oblečený konzervativně, v hnědém sametovém kabátu a hedvábí, jehož hodnota nepřesahovala řekněme tříměsíční plat průměrného obchodníka. Díky tomu na všechny hned působil dojmem něčího člověka, což se dobře hodilo k jeho současnému úkolu. Žádný významný pán nečekal u branky do zahrady nějakého medicína osobně.

Učenec Erkemar Zodesti byl považován za nejlepšího medicína v Lašainu, za učiněný zázrak s pilkou na kosti a alchymistickým tyglíkem. Tři dny po sobě také projevoval naprostý nezájem o Jeanovy žádosti o konzultaci.

Dnes se Jean opět přiblížil k železné mřížové bráně v zadní části Zodestiho zahrady, zpoza níž ho s plazí nestoudností pozoroval postarší sluha.

V natažené ruce držel Jean pergamenovou obálku a bílou čtvercovou kartičku, stejně jako před třemi dny. Začínal z toho být podrážděný.

Sluha beze slova sáhl mezi mříže a vzal si vše, co mu Jean nabízel. Obálka s obvyklým spropitným ve stříbrných mincích (až příliš mnoha) zmizela ve sluhově kabátě. Starý muž si přečetl nebo předstíral, že si přečetl, bílou kartičku, podíval se na Jeana, zvedl obočí a odešel.

Na kartičce stálo totéž, co vždy – Contempla va cora frata eminenza. „Zvažte žádost významného přítele“ v trůnní therinštině, což u takových gest platilo za zdvořilost. Namísto aby ve zprávě zaznělo jméno dotyčného aristokrata, znamenalo to, že si někdo mocný přeje anonymně zaplatit za vyšetření někoho jiného. Jednalo se o běžný způsob, jak vnést bohatství do řešení problému kupříkladu těhotné milenky, aniž by byla přímo prozrazena totožnost někoho důležitého.

Jean si krátil dlouhé minuty čekání prohlížením medicínova domu. Bylo to dobrá, pěkná stavba, velká asi jako menší sídlo v Alcegrante v Camorru. Byla však novější a vyvedená v nápodobě talverarrského slohu, který se snažil zdůrazňovat význam jejích obyvatel. Střecha byla pokryta taškami ze sopečného skla a okna vroubily ozdobné řezby, jež by se hodily spíš do chrámu.

Ze samotného srdce zahrady, uzavřeného před cizími zraky třímetrovou kamennou zdí, k Jeanovi doléhaly zvuky živého večírku.

Cinkání sklenic, výbuchy smíchu a pod tím vším hučení devítistrunných viol a několika dalších nástrojů.

„S lítostí musím vašemu pánovi oznámit, že učenec v současné době nemůže vyhovět jeho žádosti o konzultaci.“ Sluha se opět objevil za železnou bránou, s prázdnýma rukama. Obálka, důkaz, že byla žádost myšlena vážně, samozřejmě zmizela. Zda v rukou Zodestiho, nebo sluhy, Jean netušil.

„Možná byste mi mohl poradit, kdy by se to učenci hodilo,“ odvětil Jean, „když se mu žádost mého pána zjevně už půl týdne nehodí přijmout uprostřed odpoledne.“

„To nedokážu říct.“ Sluha zívl. „Učenec je zaneprázdněn prací.“

„Prací.“ Jean si odfrkl, ze zahradní slavnosti k němu totiž dolehl potlesk. „Vskutku. Případ mého pána vyžaduje tu nejvyšší znalost a diskrétnost–“

„Na učencovu diskrétnost by se váš pán mohl spolehnout vždy,“ uťal sluha. „Naneštěstí je jeho znalostí v tuto chvíli naléhavě zapotřebí jinde.“

„Hrom do toho, člověče!“ Jeanovo sebeovládání vzalo zasvé. „Tohle je důležité!“

„Nenechám se sebou jednat hrubě. Hezký den.“

Jeana napadlo, že by protáhl ruku železnou mříží a chňapl starce pod krkem, ale to by se nakonec obrátilo proti němu. Nenosil pod drahým oblečením koženou zbroj a ozdobné boty by mu v potyčce posloužily hůř než bosé nohy. Navzdory tomu, že pod kabátem schovával dvě bojové sekyrky, nebyl vybavený, aby se dobrovolně vrhl do útoku byť jen na zahradní slavnost.

„Učenec riskuje, že urazí jistého významného občana,“ ucedil.

„Učenec už ho uráží, vy prosťáčku.“ Stařík se zachechtal. „Řeknu vám to na rovinu, nestojí totiž o práci dohodnutou tímto způsobem. Mám za to, že nikdo z význačných občanů neví o učenci tak málo, aby se musel bát přijít hlavním vchodem.“

„Přijdu zase zítra,“ opáčil Jean a zkusil se ovládnout. „Třeba dokážu nabídnout částku, jež by lhostejnost vašeho pána překonala.“

„Patří vám pochvala za vytrvalost, když už ne za vnímavost. Zítra budete muset udělat, co vám váš pán rozkáže. Pro dnešek jsem vám už řekl ‚hezký den‘.“

„Hezký den,“ zavrčel Jean. „Kéž bohové ochraňují dům, kde přebývá taková ochota.“ Toporně se uklonil a odešel.

V tuto chvíli se nedalo dělat nic jiného, v tomto zatraceném městě, kde ani rozdávání obálek s mincemi nebylo zárukou, že přitáhne pozornost k problému.

Jean rozčíleně vykročil k pronajatému kočáru a cestou potisící proklel Maxilana Stragose. Ten parchant toho nalhal tolik. Proč nakonec mluvil pravdu zrovna o tom zpropadeném jedu?

3

Domovem jim pro tuto chvíli bylo pronajaté apartmá ve Ville Suvele, nezdobném, leč pečlivě uklízeném penzionu, jenž se těšil oblibě cestovatelů, kteří do Lašainu přijížděli kvůli vodě z Amathelu. Ta prý léčila revmatismus, ačkoli Jean ještě neviděl, že by z ní nějaký host vylezl a začal poskakovat či tančit. Penzion shlížel na černou písečnou pláž na severovýchodním břehu města a ostatní nájemníci se stranili společnosti.

„Ten šmejd,“ ulevil si Jean, jakmile rozrazil dveře do jejich pokojů. „Ten matkyprostej lašainskej had. Ten lakomej syn vědra chcanek a hnusnýho prdu.“

„Můj vybroušený smysl pro jemné nuance mi říká, že asi propadáš marnosti,“ odvětil Locke. Seděl a zdálo se, že je zcela při sobě.

„Zase se nás vykašlal, snob jeden.“ Jean se zamračil. Navzdory tomu, že otevřeným oknem vanul čerstvý vítr, ve vnitřním pokoji to bylo cítit starým potem a čerstvou krví. „Zodesti nepřijde. Přinejmenším ne dnes.“

„Ať si třeba táhne k čertu, Jeane.“

„Je to jedinej váženej medicín, ke kterýmu jsem se ještě nedostal. I s ostatníma to občas bylo těžký, ale s ním je to přímo nemožný.“

„Píchli do mě a žilou mi pustili všichni zatracení blázni v tomhle městě, co kdy někomu nacpali do krku nějakou pilulku,“ opáčil Locke. „Jeden navíc sotva něco změní.“

„Je nejlepší.“ Jean si přehodil kabát přes židli, odložil sekyrky a ze skříňky vytáhl láhev modrého vína. „Alchymistickej odborník. A taky pěkně podlej krysomrd.“

„V tom případě je to jedině dobře. Co by tomu sousedi řekli, kdybych se radil s chlapem, co ojíždí hlodavce.“

„Potřebuju znát jeho názor.“

„Už mě nebaví dělat lékařskou kuriozitu. Když nepřijde, tak nepřijde.“

„Zítra to zkusím znova.“ Jean naplnil dvě sklenice do poloviny a pak víno ředil, až získalo příjemnou barvu odpolední oblohy. „Toho nadutýho kokota sem dostanu, ať už tak, či onak.“

„Co hodláš dělat, když se na mě nebude chtít podívat, lámat mu prsty? Mohlo by to potom pro mě být ošemetný. Zvlášť kdyby mi chtěl něco uříznout.“

„Třeba na něco přijde.“

„Ach, při bozích.“ Lockeho frustrovaný povzdech přešel v kašel. „Žádný řešení to nemá.“

„Věř mi. Zítra bude jeden z těch dní, kdy umím být mimořádně přesvědčivej.“

„Co se mě týče, stálo nás to jen pár zlaťáků, zjistit, jak jsme nežádoucí. Většina společenskejch selhání stojí mnohem víc, mám ten pocit.“

„Někde na světě,“ opáčil Jean, „určitě existuje taková nemoc, že kdo ji chytí, bude krotkej, mírnej a příjemnej. Jednou ji vypátrám a postarám se o to, aby ses jí nakazil nejhůř, jak to jde.“

„Určitě mám vrozenou odolnost. Když jsme u těch příjemnejch věcí, dostanu to víno do ruky ještě letos?“

Locke působil dostatečně bystře, ale huhlal a hlas měl slabší než včera. Jean neklidně přistoupil k posteli a sklenku vína mu nabídl jako dar na usmířenou nějakému neznámému a potenciálně nebezpečnému stvoření.

Locke byl v tomto stavu už dříve, příliš hubený a příliš bledý, s několikatýdenními vousy na tvářích. Jenže tentokrát neměl žádné zjevné zranění, které by bylo třeba ošetřovat, žádné rány, které by bylo třeba obvazovat. Jen zákeřné dědictví Maxilana Stragose konalo svou tichou práci. Lockeho prostěradlo bylo potřísněné krví a tmavými skvrnami horečnatého potu. Oči se mu v tmavě zbarvených důlcích leskly.

Jean se večer co večer probíral hromadou lékařských textů, ale stále nenacházel vhodná slova pro to, co se s Lockem dělo.

Rozplétalo ho to zevnitř; rozpadaly se mu žíly a šlachy. Krev z něj unikala jakoby z nějakého démonického rozmaru. Jednu hodinu ji mohl vykašlat, jindy mu vytékala z očí nebo z nosu.

„Zatraceně,“ zašeptal Jean, když Locke sáhl po sklenici vína. Lockeho levá ruka byla rudá od krve, jako by si do ní namočil prsty. „Co to má být?“

„Nic neobvyklýho,“ uchechtl se Locke. „Začalo to, zatímco jsi byl pryč... zpod nehtů. Tak, můžu tu sklenku držet druhou rukou–“

„Snažil ses to přede mnou schovat? Kdo další ti sakra vyměňuje prostěradla?“

Jean odložil sklenice a přešel ke stolku pod oknem, na němž měli hromádky lněných ručníků, džbán s vodou a mísu na umývání. Voda v míse byla rezavá starou krví.

„Nebolí to, Jeane,“ zamumlal Locke.

Jean si ho nevšímal a zvedl mísu. Okno skýtalo výhled na vnitřní dvůr vily a naštěstí tam nikdo nebyl. Jean vylil starou krvavou vodu z okna, nalil do mísy čerstvou ze džbánu a namočil do ní čistý lněný ručník.

„Ruku,“ rozkázal. Locke mu mrzutě vyhověl a Jean mu obtočil mokrou látku kolem prstů. Zrůžověla. „Nech ji chvíli zvednutou.“

„Vím, že to vypadá hrozně, ale ve skutečnosti to není tolik krve.“

„Moc už jí ztratit nemůžeš!“

„Taky mám chuť na víno.“

Jean znovu přinesl sklenice a jednu Lockemu opatrně vložil do pravé ruky. Locke se zatím příliš netřásl, což bylo potěšující. Poslední dobou mu činilo potíže cokoli udržet.

„Přípitek,“ řekl Locke. „Na alchymisty. Ať všechny stihne vřískající ohnivej průjem.“ Napil se vína. „Nebo ať je zardousí v posteli. Pro mě za mě. Nejsem vybíravej.“

Po dalším doušku zakašlal, ve víně se mu spirálově zatočila rubínová kapka, a jak se rozpouštěla, zanechávala po sobě nafialovělý ocas.

„Bohové,“ zaklel Jean. Obrátil do sebe zbytek svého vína a odložil sklenku. „Dojdu pro Malcora.“

„Jeane, já teď nepotřebuju dalšího zatracenýho psího felčara. Už tu byl šestkrát nebo sedmkrát. Proč–“

„Možná se něco změnilo. Možná je něco jinak.“ Jean popadl kabát. „Možná pomůže s tím krvácením. Možná konečně najde nějaký vodítko–“

„Žádný vodítko není, Jeane. Není žádná protilátka, se kterou by mohl přijít Malcor, Kepira, Zodesti nebo jakejkoli jinej podvodnickej vředořez v celým tomhle nudným pytli sraček vydávajícím se za město.“

„Hned jsem zpátky.“

„Sakra, Jeane, neplýtvej penězma!“ Locke se opět rozkašlal a málem upustil víno. „Dá to přece rozum, ty cihlohlavej troubo! Ty paličatej–“

„Hned jsem zpátky.“

„... paličatej, é, něco... něco... jízlivýho a vtipnýho a naprosto přesvědčivýho! Hele, jestli teď odejdeš, propásneš další ukázku toho, jak umím bejt naprosto přesvědčivej! Sakra.“

Ať už se Locke chystal říct cokoli, Jean za ním zavřel dveře. Obloha venku se nyní zbarvila pásy soumračných barev, oranžová na obzoru ustupovala stříbrné a pak fialové na hluboké nebeské báni. Fialové jako krev rozpouštějící se v modrém víně.

Nízká šedá stěna valící se severně od Amathelu zřejmě slibovala blížící se bouři. To Jeanovi vyhovovalo.

4

Uplynulo šest týdnů od chvíle, kdy na čtyřicet stop dlouhé jachtě opustili malý přístav Vel Virazzo, čerstvě po řadě víceméně naprostých pohrom, po nichž jim zbyl jen zlomek obrovské částky, která jim měla být odměnou za dva roky práce na složitém plánu.

Jakmile Jean vyšel do lašainských ulic, přejel prsty po prameni kudrnatých tmavých vlasů, pevně stažených koženými šňůrkami. Ten vždy nosil v kapse kabátu nebo zastrčený za opaskem. Ze všeho, o co v poslední době přišel, ho peníze trápily nejméně.

Bavili se s Lockem o plavbě na východ, zpátky k Tamaleku a Espaře, zpátky ke Camorru. Ale většina světa, který tam znali, zanikla a většina jejich starých přátel zemřela. A tak se radši vydali na západ. Na sever a na západ.

Drželi se u pobřeží, napínali své chabé námořnické schopnosti na maximum, obepluli Tal Verrar, minuli zčernalé zbytky kdysi přepychového Salonu Corbeau a zvažovali, že zamíří daleko na sever, do Balinelu, do Království Sedmera Morků. Oba mluvili vadransky dost dobře na to, aby si při hledání nějaké nové zločinecké příležitosti poradili v podstatě s čímkoli.

Opustili moře a vyrazili do vnitrozemí, po široké řece Cavendrii, zkrocené Eldreny a vhodné pro oceánské lodě. Cavendrie tekla západně od Amathelu, Jezera drahokamů, vnitrozemského moře, oddělujícího starobylá sesterská města Karthain a Lašain. Locke a Jean původně doufali, že si v Lašainu koupí šlechtické tituly. Pozměněný plán spočíval pouze v tom, že naloží loď zásobami na cestu do Balinelu.

Toho dne, kdy vpluli do ústí Cavendrie, se u Lockeho objevily příznaky.

Zpočátku to byly jen záchvaty závratí a rozmazaného vidění, ale jak dny plynuly a oni se pomalu šinuli proti proudu, začal krvácet z nosu a úst.

Když dorazili do Lašainu, už se nedokázal smát ani skrývat rostoucí slabost. Místo, aby se vydali na nákupy, pronajali si pokoje a Jean navzdory Lockeho námitkám začal utrácet téměř všechny mince, které měli, za pohodlí a léky.

V lašainském podsvětí, snesitelně pestrém, avšak ani zdaleka ne tak velkém jako to camorrské, se radil s každým travičem a černým alchymistou, kterého dokázal uplatit. Všichni zavrtěli hlavou a vyjadřovali profesionální obdiv nad tím, co Lockemu provedli; neuměli dotyčnou látku nijak zneškodnit.

Locke musel vypít stovku různých očistných prostředků, čajů a elixírů. Připadalo mu, že jsou stále odpornější a dražší a všechny nakonec byly k ničemu.

Potom se Jean dobře oblékl a začal navštěvovat uznávané medicíny. Lockeho označoval za „důvěrného služebníka“ někoho bohatého, což mohlo znamenat cokoli od tajného milence po soukromého vraha. I medicíni vyjadřovali stejnou měrou lítost a okouzlení. Většinou odmítli pokoušet se o léčbu a místo toho nabízeli utišující prostředky, aby Lockemu ulevili od bolesti. Jean dobře chápal, co to znamená, ale jejich pesimismu nevěnoval pozornost. Jednoduše je všechny vyprovodil, uhradil přemrštěné poplatky a vydal se za dalším medicínem na seznamu.

Peníze nevydržely.

Po několika dnech Jean prodal loď (spolu s kočkou, která musela plout s nimi, aby jim na moři přálo štěstí) a byl rád, že dostal polovinu toho, co za ni zaplatili.

Nyní se i tyto prostředky tenčily a Erkemar Zodesti byl zřejmě jediným medicínem v Lašainu, který mu ještě neřekl, že Lockeho stav je beznadějný.

5

„Žádné nové příznaky,“ řekl Malcor, baculatý stařec s šedivým plnovousem, jenž se mu valil z brady jako blížící se bouřkové mračno. Malcor byl psí felčar, pouliční medicín bez formálního vzdělání a licence, ale ze všech podobných, kteří byli v Lašainu k dispozici, byl nejčastěji střízlivý. „Pouze nový projev známých příznaků. Hlavu vzhůru.“

„To asi ne,“ opáčil Locke. „Ale díky za tu ruční prácičku.“

Malcor mu přiložil na konečky prstů obklad ze směsi kukuřičné mouky a medu, načež prsty ovinul suchými lněnými obvazy a proměnil Lockeho levou ruku v nepoužitelnou čalouněnou hroudu.

„Ha. Inu, kdo se směje těžkostem, toho bohové milují.“

„Těžkosti jsou ukrutná nuda. Člověk se musí umět zasmát, když nemůže zůstat pod parou,“ odvětil Locke.

„Takže to krvácení není nic novýho? Nic horšího než předtím?“ zeptal se Jean.

„Nová nepříjemnost, ano.“ Malcor zaváhal a posléze pokrčil rameny. „Co se týče celkové ztráty tělesných krevních tekutin... těžko říct. Podrobné vyšetření jeho vody by snad mohlo–“

„Jestli chcete misku moči,“ přerušil ho Locke, „můžete si odšpuntovat svou soukromou rezervu. Za tu dobu, co jsem tady, jsem jí odevzdal docela dost.“

„Nu dobrá.“ Malcor vstal a kolena mu zaskřípala jako rezavé panty. „Když nechcete, abych se zabýval vaší močí, tak se vaší močí zabývat nebudu. Mohu vám však nechat pilulku, která by vám měla na dvanáct až čtyřiadvacet hodin přinést náramnou úlevu a možná i povzbudit vaše vyčerpané tekutiny, aby se opět rozproudily–“

„Nádhera,“ uťal ho Locke. „Tentokrát to bude ta, co se skládá hlavně z křídy? Nebo ta z cukru? Radši bych tu cukrovou.“

„Podívejte... říkám, podívejte se!“ Malcorův starý svraštělý obličej zrudl. „Možná nemám roucho Kolegia, ale až půjdu k bohům, budou vědět, že jsem se zatraceně svědomitě staral o to, abych svým pacientům přinesl úlevu!“

„Klid, staříku.“ Locke se rozkašlal a promnul si oči neobvázanou rukou. „Vím, že to se mnou myslíte dobře. Ale ušetřete mě placeba.“

„Ať vám tady váš přítel za pár hodin sundá obvazy,“ opáčil Malcor popuzeně a oblékl si obnošený redingot potřísněný tmavými skvrnami. „Pokud pijete, pijte střídmě. Víno si řeďte.“

„Buďte si jist, že tady můj přítel mi víno ředí jako nervózní gardedáma panenské princezny.“

„Omlouvám se,“ řekl Jean a s tím Malcora vyprovodil. „Když je nemocný, je to s ním těžké.“

„Má dva tři dny,“ řekl stařec.

„To nemůžete myslet–“

„Ale můžu. Krvácení se zhoršuje. Vyčerpání je taktéž vyšší. Jeho tekutiny jsou smrtelně nevyrovnané a jsem si jistý, že při vyšetření jeho vody bych objevil krev. Snažil jsem se ho povzbudit, ovšem váš přítel se zjevně nedal oklamat.“

„Ale–“

„Ani vy byste si neměl nic nalhávat.“

„Musí existovat někdo, kdo s tím něco udělá!“

„Bohové.“

„Kdybych dokázal přesvědčit Zodestiho–“

„Zodestiho?“ Malcor se zasmál. „Ten svým darem tak plýtvá. Léčí pouze dva neduhy, bohatství a postavení. Nikdy se nesníží k tomu, aby vašemu příteli byť jen změřil třeba tep.“

„Nemáte tedy žádné další vodítko? Žádné další nápady?“

„Přivolejte kněze. Dokud je ještě při smyslech.“ Jean se zamračil a starý psí felčar ho jemně vzal za ramena. „Neumím pojmenovat jed, který zabíjí vašeho přítele. Ale ten, který zabíjí vás, se jmenuje naděje.“

„Děkuji vám za váš čas,“ ucedil Jean. Vytřepal z měšce pár stříbrných mincí. „Kdybych vaše úžasné postřehy ještě potřeboval–“

„Bohatě postačí jedna duvesta,“ přerušil ho Malcor. „A navzdory vaší současné náladě vězte, že přijdu, kdykoli si mě vyžádáte. Nepříjemné pocity vašeho přítele budou před koncem pravděpodobně spíše sílit nežli slábnout.“

Slunce už zapadlo a střechy a věže města na pozadí prohlubující se noci ožívaly skvrnkami ohně.

Jean sledoval, jak se Malcor vzdaluje ulicí, a ze všeho nejvíc si přál mít někoho, koho by mohl praštit.

6

„Krásný den přeji,“ pozdravil Jean, jakmile znovu přistoupil k zahradní brance. Byla druhá hodina odpolední, druhý den, a na obloze kypěla šedá masa mraků. Ještě nepršelo, ale blížilo se to, a určitě se rozprší brzy. „Přišel jsem se svou obvyklou prosbou.“

„Jak naprosto nečekané,“ odvětil stařec za železnou mříží.

„Hodí se to teď?“ Zevnitř zahrady Jean opět zaslechl smích a k tomu sled hlasitých plesknutí, jako by někdo házel něčím o kamennou zeď. „Nebo je učenec pohroužen–“

„Do práce. Cizinče, copak se ti z paměti vytratil náš včerejší rozhovor?“

„Musím vás poprosit, pane.“ Jean vložil do svého hlasu tolik zanícené upřímnosti, kolik jen dokázal. „Dobrý člověk umírá a zoufale potřebuje pomoc. Copak váš pán nesložil u Kolegia medicínskou přísahu?“

„Do jeho přísahy vám nic není. A v Lašainu, Karthainu a na všech ostatních místech světa umírá mnoho dobrých lidí, kteří zoufale potřebují pomoc. Vidíte snad, že by učenec sedlal koně, aby za nimi vyrazil?“

„Prosím.“ Jean zamával novou obálkou a mince uvnitř zacinkaly. „Pro lásku všech bohů, alespoň mu to vyřiďte.“

Sluha se napůl zamračil a napůl ušklíbl a protáhl ruku mřížemi. Jean upustil obálku, popadl ho za límec a tvrdě s ním praštil o bránu. Vzápětí se mu ve volné ruce objevil nůž.

Byla to tlačná dýka, která se ovládá spíše úderem pěsti než šermířským úchopem.

Čepel trčící od kloubů Jeanovy ruky byla půl stopy dlouhá a zahnutá jako zvířecí dráp.

„Takový nůž má jen jedno využití,“ zašeptal Jean. „Vidíš ho? Jestli se pokusíš vykřiknout nebo se odtáhnout, budeš mít místo zástěry břišní tuk. Otevři bránu.“

„Za tohle tě čeká smrt,“ zasyčel sluha. „Stáhnou tě z kůže a uvaří ve slané vodě.“

„A jaká to pro tebe bude útěcha, co?“ Jean ho dloubl nožem do břicha. „Otevři tu bránu, nebo si klíče vezmu od tvé mrtvoly.“

Stařec roztřesenou rukou bránu odemkl. Jean ji rozrazil, znovu popadl sluhu a otočil ho. Nůž měl nyní u malého mužova hřbetu.

„Zaveď mě ke svému pánovi. Zachovej klid. Řekni mu, že se objevil důležitý případ a že si mou nabídku určitě bude chtít vyslechnout.“

„Učenec je v zahradě. Ale ty ses zbláznil. Má přátele na nejvyšších místech – uf!“

Jean ho opět dloubl čepelí a pobídl ho, ať jde.

„Samozřejmě,“ přitakal. „Ale máš ty nějaký přátele blíž než můj nůž?“

V srdci zahrady se nevysoký, statný, asi pětatřicetiletý muž srdečně smál se ženou, které ještě nebylo dvacet. Oba na sobě měli lehké kalhoty, hedvábné košile a vycpané kožené rukavice. To vysvětlovalo ten rytmický zvuk z dřívějška. Hráli na čistém kusu kamenné zdi pursavu, „partnerskou honičku“, aristokratickou sestřenici házené.

„Pane, paní, tisíckrát se vám omlouvám,“ spustil sluha po dalším dloubnutí. Jean stál půl kroku za ním, aby Zodesti ani jeho návštěva nemohli vidět, jak se do zahrady ve skutečnosti dostal. „Velmi naléhavá záležitost, pane.“

„Naléhavá?“ Zodesti měl černou kudrnatou kštici, nyní již lesklou potem, a mluvil se zbytky přízvuku verrarské vyšší třídy. „Za koho ten chlapík přišel mluvit?“

„Za jednoho významného přítele,“ řekl Jean. „Jako obvykle. Neslušelo by se probírat tyto záležitosti před vaší mladou–“

„Při bozích, co se sluší nebo nesluší, o tom si ve své zahradě rozhoduju sám! Tenhle chlapík je poněkud přidrzlý, Lorane. Víš přece, co má u mě přednost. Doufám, že jde o vážnou věc.“

„Velmi vážnou, pane.“

„Nech ho sepsat podrobnosti. Pokud půjde o něco přijatelného, může se vrátit po večeři.“

„Teď by to bylo lepší,“ prohlásil Jean, „pro všechny.“

„Kdo si sakra myslíš, že seš? Nasrat na tvou velmi vážnou situaci! Lorane, vyhoď toho–“

„Odmítnutí vzato na vědomí a srdečně odmítnuto.“ Jean srazil Lorana na trávník. O půl vteřiny později už byl u Zodestiho, sevřel jeho hrdlo masitým předloktím a zvedl čepel tak, aby ji mladá žena viděla. „Jestli zakřičíte o pomoc, použiju tohle, madam. Nerad bych, aby vaše svědomí tížilo, že tady učenec přišel k úrazu.“

„Já... já...“ zakoktala žena.

„Blábolte si, jak chcete, hlavně když nebudete řvát. A co se týče vás–“ Jean stiskl učenci průdušnici, aby mu ukázal, jakou má sílu, a medicín zalapal po dechu. „Snažil jsem se na to jít slušně. Pěkně bych vám zaplatil. Teď vám ale ukážu jiný způsob řešení problémů. Máte nějakou soupravu, kterou si s sebou berete k otravám? Materiály, co potřebujete ke konzultaci.“

„Ano,“ zachroptěl Zodesti. „V pracovně.“

„Všichni v klidu půjdeme do domu. Zvedni se, Lorane. Máte na svém pozemku kočár s kočím, učenče?“

„Ano,“ přisvědčil Zodesti.

„Tak tedy pojďme dovnitř, jako by se nic nedělo. Jestli se o něco pokusíte, při bozích, zahájím operaci hrdla.“

7

Nejošemetnější bylo dostat je všechny do Zodestiho pracovny, kolem zvědavých očí kuchaře a kuchtíka.

Nikdo z Jeanových rukojmích však neztropil scénu a vzápětí už je od případných narušitelů oddělovaly dveře pracovny. Jean zasunul zástrčku, usmál se a řekl: „Lorane, mohl bys–“

V tu chvíli stařec našel odvahu k poslednímu zoufalému boji.

Ačkoli měl Jean hrubou náladu, opravdu neměl to srdce toho hloupého nešťastníka bodnout, a místo toho Lorana praštil hranou ruky s nožem do čelisti. Sluha se bezvládně sesul k zemi. Zodesti se vrhl ke stolu v rohu a stihl otevřít zásuvku, než ho Jean chňapl a mrštil s ním vedle Lorana. Podíval se do zásuvky a zasmál se.

„Chcete se mi postavit s perořízkem? Posaďte se, oba dva.“ Ukázal na dvojici křesel u protější stěny.

Zodesti a jeho společnice se do nich usadili a s vytřeštěnýma očima jako žáci čekající na trest od učitele sledovali Jeana, jak trhá jeden ze závěsů, visících vedle okna s okenicí. Rozřezal ho na proužky a hodil je Zodestimu.

„Dost dobře nechápu–“

„Vaše mladá přítelkyně představuje problém,“ řekl Jean. „Nechci vás nijak zvlášť urazit, madam, ale dá práci postarat se o jednoho rukojmího, natož o dva. Zvlášť když jsou to nemotorní rukojmí-amatéři, nezvyklí na své role a očekávání. Proto vás necháme tamhle v té krásné velké skříni, kde vás nenajdou příliš pozdě ani příliš brzy.“

„Jak se opovažujete,“ ohradila se mladá žena. „Abyste věděl, můj strýc je–“

„Čas je drahý a můj nůž je ostrý,“ skočil jí Jean do řeči. „Až nějaký sluha konečně otevře tu skříň, najde vás živou, nebo mrtvou?“

„Živou,“ polkla.

„Dejte jí roubík, učenče,“ rozkázal Jean. „A pak ji svažte na pár pořádných, pevných uzlů. Až skončím, zkontroluju si je. Jakmile bude hotovo, uděláte totéž se starým Loranem.“

Zatímco Zodesti pracoval na svázání své partnerky na pursavu (pokud tím tedy jejich partnerství opravdu končilo), Jean strhl další závěs a rozřezal ho na další proužky. Očima zabloudil k proskleným skříním. Obsahovaly sbírku knih, skleněných nádob, vzorků bylin, alchymistických prášků a bizarních chirurgických nástrojů. To Jeana povzbudilo – jestli Zodestiho esoterika odrážela jeho skutečné schopnosti, přece jen by u něj mohl nalézt odpověď.

8

„To bude stačit,“ řekl Jean.

„Micheli,“ houkl Zodesti a vyklonil se z okna na své straně kočáru, „tady zastav.“

Kočár s rachotem zastavil a kočí seskočil, aby otevřel dveře. Jean, s nožem napůl zakrytým širokou manžetou kabátu, Zodestimu pokynul, ať vystoupí jako první. Učenec to udělal a vzal si s sebou koženou brašnu a balík oblečení.

Začalo drobně pršet, za což byl Jean vděčný. Vyžene to kolemjdoucí z ulic a zatažená obloha dodávala městu spíše vzhled soumraku než odpoledne. Víc si únosce přát nemohl.

Nařídil zastavit asi dva bloky od Villy Suvely, před uličkou, která se tam křivolace klikatila a ze které bylo možné odbočit na tucet dalších míst.

„Učenec bude potřebovat několik hodin,“ Jean podal kočímu složený pergamen. „Počkejte na uvedené adrese, dokud se znovu nesetkáme.“

Adresa na pergamenu patřila kavárně v lašainské obchodní čtvrti, vzdálené půl míle. Kočí se zamračil.

„Vyhovuje vám to, pane? Zmeškáte večeři–“

„To je v pořádku, Micheli,“ opáčil Zodesti s náznakem podráždění. „Jen se řiď pokyny.“

„Jistě, pane.“

Jakmile se kočár s klapotem rozjel ulicí, Jean zatáhl Zodestiho do uličky a řekl: „Ještě to můžete přežít. Zatímco spolu budeme mluvit, převlékněte se.“

Hromádka oblečení se skládala z otlučeného klobouku a opršelého pláště a obojí patřilo Loranovi, který se velikostí vcelku vyrovnal svému pánovi.

Zodesti si plášť přehodil a Jean vytáhl z kapsy pruh rozřezaného závěsu.

„Co to sakra zase je?“ rozčílil se Zodesti.

„Vážně jste si myslel, že si dám tolik práce a potom vás nechám sledovat, kam vás vedu? Myslel jsem, že dáte přednost zavázaným očím před bezvědomím.“

Zodesti zůstal nehybně stát a Jean mu zavázal oči, přetáhl kapuci pláště a na ni narazil klobouk. Vypadalo to dobře. Ze vzdálenosti větší než pár stop pásku přes oči zakrýval klobouk nebo tonula ve stínu kapuce.

Ze Zodestiho lékařské brašny Jean vylovil láhev vína. Vytáhl zátku (láhev našel v Zodestiho pracovně, poloprázdnou), trochu medicína pošplíchal, zbytek vylil na zem a prázdnou láhev vtiskl Zodestimu do pravé ruky.

Podle zápachu, jenž se kolem nich vznášel, Jean odhadl, že právě vyplýtval velmi cennou kameleonu.

„A teď,“ řekl Jean, „budete můj opilý přítel, kterého doprovázím do bezpečí. Nezvedejte hlavu.“ Do levé ruky vrazil Zodestimu jeho brašnu. „Držím vás, abyste nezakopl, a nůž mám blíž, než by se vám líbilo.“

„Za tohle tě uvařím zaživa, ty zkurvysynu.“

„Mou matku do toho netahejme. Pozor na nohy.“

Trvalo jim asi deset minut, než se společně dopotáceli k ubytovně.

Nic se cestou nezvrtlo. Těch pár lidí, kteří zůstali venku na dešti, se zřejmě muselo věnovat jiným věcem než dvojici opilců.

Jakmile se ocitli v bezpečí jejich apartmá, Jean zamkl vstupní dveře, strčil Zodestiho do křesla a řekl: „Teď jsme dost daleko od ostatních. Jestli se pokusíte utéct, zvýšit hlas nebo na sebe jakkoli upozornit, ublížím vám. Hodně.“

„Přestaň mi už vyhrožovat a ukaž mi toho svýho zatracenýho pacienta.“

„Za chvíli.“ Jean otevřel dveře do vnitřního bytu, zjistil, že Locke je vzhůru, a rychle v jejich soukromé znakové řeči zagestikuloval:

Nepoužívej žádná jména.

„Copak jsem,“ zamumlal Locke, „idiot? Bylo mi jasný, že z vlastní vůle sem nepřišel.“

„Jak–“

„Vzal sis bojový boty a ty pěkný nechal u skříně. A nezůstala tu žádná tvoje zbraň.“

„Aha.“ Jean strhl Zodestimu pásku z očí i jeho maskování. „Udělejte si pohodlí a dejte se do práce.“

Medicín zvedl svou brašnu, věnoval Jeanovi nenávistný pohled a přesunul se k Lockeho posteli.

Chvíli se na Lockeho díval, načež si přitáhl dřevěnou židli a posadil se.

„Cítím víno,“ prohodil Locke. „Kameleonu, aspoň mám ten dojem. Předpokládám, že jste si ji nevzal s sebou.“

„Jen tu, kterou mě váš přítel polil,“ odvětil Zodesti. Několikrát luskl prsty Lockemu před očima a pak mu na obou zápěstích změřil tep. „Panečku, jste v žalostném stavu. Domníváte se, že jste byl otráven?“

„Ne,“ odsekl Locke a zakašlal. „Spadl jsem z nějakejch zasranejch schodů. Jak to vypadá?“

„To se nikdy nemůžeš k medicínům chovat slušně?“ řekl Jean.

„To tys ho sakra unesl.“

„Protože podle všeho nemám jinou možnost,“ pronesl Zodesti, „provedu důkladnou prohlídku. Možná vám to způsobí jisté nepohodlí, ale nestěžujte si. Nebudu vás poslouchat.“

Zodestiho první prohlídka trvala čtvrt hodiny. Nevšímal si Lockeho reptání, dloubal a šťouchal mu do kloubů a končetin a postupoval od horní části paží až po chodidla.

„Ztrácíte cit v končetinách,“ prohlásil nakonec.

„Jak to sakra poznáte?“

„Právě jsem vám do palců na nohou zapíchl lancetu.“

„Udělal jste mi do nohou díry?“

„Vzhledem k tomu, kolik krve ztrácíte jinde, je to jako přidat pár slz do řeky.“ Zodesti zašátral v brašně, vyndal hedvábné pouzdro a z něj vytáhl optiky s nadměrně velkými čočkami.

Nasadil si je, ohrnul Lockemu rty a prohlédl si dásně a zuby.

„Nejfem fádnej vafvanej kůň,“ zahuhlal Locke.

„Ticho.“

Zodesti mu na několik vteřin přitiskl k dásním čistý kousek jednoho ze sundaných obvazů a pak ho odtáhl a zamračil se.

„Z dásní vám prosakuje krev. A vidím, že máte ostříhané nehty,“ řekl.

„No a co má být?“

„Byly ostříhány v den pokání?“

„Jak si to mám do háje pamatovat?“

„Stříhání nehtů v jakýkoli jiný den než v den pokání oslabuje krev. Povězte mi, když vás poprvé přepadly příznaky, nenapadlo vás spolknout ametyst?“

„Proč bych měl po ruce ametyst?“

„Vaše prasečí neznalost základů medicíny je vám ku škodě. Zníte ale jako že jste z východu, takže mě to nepřekvapuje.“

Zbytek vyšetření trval hodinu, Zodesti prováděl stále esoteričtější zkoušky a Jean se pořád držel u něj a dával pozor, jestli nechystá nějakou zradu.

Nakonec si Zodesti povzdechl, zvedl se a otřel si zakrvácené ruce o Lockeho prostěradlo.

„Máte to nešťastné prvenství,“ pronesl, „že jste byl otráven látkou, která se vymyká mým zkušenostem. Vzhledem k tomu, že mám mistrovský prsten z alchymie na Therinském kolegiu–“

„K čertu s vašimi šperky,“ skočil mu Jean do řeči. „Dokážete s tím něco udělat?“

„V počátečním stadiu otravy, kdo ví? Ale teď...“ Zodesti pokrčil rameny.

„Ty červe!“ Jean ho popadl za klopy, otočil se a praštil s ním o zeď vedle Lockeho postele. „Namyšlenej podvodníčku! Ty že seš z celýho města nejlepší? UDĚLEJ NĚCO!“

„Nemůžu,“ odvětil Zodesti, tentokrát pevně. „Myslete si, co chcete, dělejte si, co chcete. Je nad mé síly s tím cokoli provést. Tím pádem se odvážím tvrdit, že s tím nic nesvede vůbec nikdo.“

„Pusť ho,“ řekl Locke.

„Něco se přece musí–“

„Pusť ho!“ Locke se začal dávit, vyplivl další krev a rozkašlal se. Jean pustil Zodestiho a medicín ho probodl očima a poodstoupil.

„Krátce po podání jedu,“ pronesl, „jsem mohl zkusit projímadlo. Nebo mu naplnit žaludek mlékem a pergamenovou kaší. Nebo mu pustit žilou, aby se jed zředil. Ale je v něm už příliš dlouho.

I u známých jedů,“ pokračoval a přitom si skládal věci zpátky do brašny, „nastane okamžik, kdy už poškození orgánů nebo tekutin nejde zvrátit. Odumřelé tělo protijed neobnoví. A u tohoto neznámého jedu? Vytéká z něj krev. Nemůžu ji jen tak vrátit.“

„Hrom do toho,“ ucedil Jean.

„Otázka už nezní jestli, ale kdy,“ navázal Zodesti. „Podívej, ty hnusnej parchante, i přesto, jak jsi mě sem dotáhl, jsem mu věnoval plnou a poctivou péči.“

„Chápu.“ Jean pomalu přešel ke stolku s lněným ubrusem, vzal hliněný hrnek a nalil do něj vodu ze džbánu. „Máte něco, co dokáže přivodit silný spánek? Pro případ, že by se mu bolesti zhoršily?“

„Samozřejmě.“ Zodesti vytáhl z brašny malý papírový váček. „Ať si to dá do vody nebo do vína, a neudrží oči otevřené.“

„Tak počkat chvilku, sakra,“ ozval se Locke.

„Dejte to sem,“ řekl Jean. Váček převzal, vysypal jeho obsah do vody a několikrát hrnkem zatočil. „Jak dlouho to vydrží?“

„Hodiny.“

„Dobře.“ Jean podal pohár Zodestimu a ukázal na něj dýkou. „Vypijte to.“

„Cože?“

„Nechci, abyste hned, jak vás vyhodím na ulici, běžel za prvním strážným.“

„Nemyslete si, že bych byl tak hloupý a snažil se vám utéct–“

„Nemyslete si, že mě to zajímá. Prostě to vypijte, jinak vám zlámu hnáty.“

Zodesti do sebe obrátil obsah hrnku.

„Jak já se nasměju, až tě chytí, ty šmejde.“ Hrnek lhostejně pohodil na Lockeho postel a sedl si zády ke zdi. „Všichni lašainští soudci jsou moji pacienti. Tvůj přítel je příliš nemocný, než aby utíkal. Jestli bude ještě naživu, až tě chytí, tak ho natáhnou a rozčtvrtí, jen aby ses měl na co dívat, zatímco budeš čekat na svou vlastní po... popravu...“

O několik vteřin později mu klesla hlava a začal chrápat.

„Myslíš, že to jenom hraje?“ zeptal se Locke.

Jean špičkou dýky dloubl do lýtka Zodestiho natažené pravé nohy. Medicín se ani nepohnul.

„Nerad říkám, že jsem ti to říkal,“ prohodil Locke, opřel se o polštáře a založil si ruce. „Počkej, ne, neříkám. Bodla by mi láhev vína, a tentokrát mi ho neřeď vodou–“

„Teď dojdu pro Malcora,“ přerušil ho Jean. „Bude tu nocovat. Neustálá péče.“

„Sakra, Jeane, probuď se.“ Locke zakašlal a bouchl se do hrudi. „To je ale zvrat, co? Ve Vel Virazzu jsem chtěl umřít a tys mě přivedl k rozumu. Teď umírám opravdu a tys o rozum přišel.“

„Musí–“

„Už žádní medicíni, Jeane. Už žádní alchymisti, žádní psí felčaři. Už nehledej žádný zázračný řešení.“

„Jak můžeš jen tak ležet jako ryba vyplavená na břeh a vůbec se tomu nebránit?“

„Asi bych sebou mohl trochu plácat, jestli myslíš, že to pomůže.“

„Šedej král tě naporcoval jako telecí řízek a ty ses z toho vylízal, dvakrát otravnější než dřív.“

„Rány mečem. Když nezezelenají, můžeš očekávat, že se zahojí. Tak už to chodí. Ale u černý alchymie, kdo ví, sakra?“

„Dám ti víno, ale chci, abys ho zapíjel dvěma díly vody, jak říkal Malcor. A chci, abys ses dnes večer najedl, kolik do sebe jen dostaneš. Ať máš sílu–“

„Najím se, ale jen proto, abych do sebe to víno nelil nalačno. Jinej smysl to nemá, Jeane. Žádnej lék neobjevíš.“

„Jestli se to nedá vyléčit, budeš to muset vydržet. Přečkat to, dokud to neopadne jako horečka.“

„Ten jed asi vydrží víc než já.“

Locke si odkašlal a otřel si ústa jednou z přikrývek.

„Jeane, když jsi unesl tuhle lasičku, zadělal sis na problém. To snad chápeš.“

„Postupoval jsem dost opatrně.“

„Víš svoje! Bude si pamatovat tvůj obličej a Lašain není tak velký. Podívej, vezmi si zbytek peněz. Vezmi si je a ještě dnes v noci vypadni z města. Můžeš si vybrat z tuctu řemesel, umíš čtyři jazyky, zase zbohatneš, než se–“

„Nesrozumitelný bláboly.“ Jean se posadil na okraj postele a jemně odhrnul Lockemu zpocené vlasy z očí. „Nerozumím ti ani slovo.“

„Jeane, já tě znám. Když se rozčílíš, pozabíjíš klidně půl městskýho bloku, ale nikdy nepodřízneš krk spícímu člověku, co nám vlastně nikdy nic neudělal. To znamená, že nám strážníci dříve nebo později vykopnou dveře. Prosím tě, nebuď tady, až to udělají.“

„Tohle sis zavinil sám, když jsi dal ten protijed mně. Následky si taky poneseš–“

„To teda nesu. Chtěl bys mě připravit i o tuhle volbu! Bohové, všechno to kličkování kvůli morální převaze! Jeden by si pomyslel, že jsme manželé.“ Locke si odkašlal a prohnul se v zádech. „Bohové na tebe zjevně mají opravdu spadeno, když z tebe udělali mou ošetřovatelku,“ dodal tiše. „Ne jednou, ale hned dvakrát.“

„Sakra, tvou ošetřovatelku ze mě udělali, když mi bylo deset. Dokážeš jen tak z rozmaru svrhnout království. Potřebuješ ale někoho, kdo se postará o to, aby tě při přecházení ulice nesrazil kočár.“

„S tím už je ale konec. A možná by pro tebe bylo laskavější, kdyby mě nějakej kočár srazil–“

„Vidíš to?“ Jean vytáhl z kapsy kabátu pevně svázaný pramen tmavých kudrnatých vlasů a zvedl ho. „Vidíš to, ty zatracenej parchante? Víš, odkud pochází. Už mám po krk toho přicházet o svý blízký. Slyšíš mě, kurva? S tím jsem skončil. Ušetři mě svý drahocenný sebelítosti, protože tohle není jeviště a já nezaplatil dva měďáky za to, abych si vyplakal oči nad něčím předsmrtným proslovem. Žádnej ti kurva nedovolím, rozumíš? Je mi jedno, jestli vykašleš kýble krve. Kýble unesu. Je mi jedno, jestli budeš měsíce kňučet jako pes. Budeš dál jíst a pít a bojovat.“

„Dobře,“ řekl Locke poté, co několik okamžiků uplynulo v tichu. Křivě se usmál. „Když už chceš být zatvrzelej drsňák, co kdybys otevřel to víno, že bysme začali tím pitím?“

9

Jean nechal Zodestiho v uličce asi tři bloky západně od Villy Suvely. Dal si záležet, aby ho dobře ukryl a schoval mu brašnu pod odpadky. Až se probudí, nebude mít vůbec radost, ale aspoň bude naživu.

Lockeho stav se té noci příliš nezměnil – spal přerušovaně, popíjel víno, neochotně žvýkal studené hovězí a měkký chleba a dál krvácel. Jean usnul vsedě a podařilo se mu polít si pivem zbytečné pojednání o jedech. Podobně poslední dobou probíhaly všechny noci.

Další den pořád pršelo a město zahalilo příšeří. Krátce před neviditelným západem slunce se Jean vydal pro čerstvé zásoby. Ani ne deset minut od Villy Suvely se nacházel kupecký hostinec, kde byli zvyklí prodávat různé potřeby v podivnou denní dobu.

Když se Jean vrátil, na vchodových dveřích si ničeho nevšiml. Neměl důvod tušit, že je něco v nepořádku, dokud se nepodíval do vchodu a nespatřil velkou louži, která se nedávno přelila přes práh.

Pohyb po obou stranách – příliš mnoho útočníků, příliš připravených. Koš s jídlem a vínem nebyl žádná zbraň. Jean klesl pod náporem těl. Se zoufalým vypětím sil přerazil jeden nos, kopl do nohy, snažil se udělat si potřebný prostor, aby mohl vytáhnout a použít sekyrky–

„Dost,“ řekl velitelský hlas. Jean vzhlédl. Dveře do vnitřního bytu byly otevřené a nad Lockeho postelí stáli nějací muži.

„Ne!“ vykřikl Jean a přestal se vzpírat.

Čtyři muži ho popadli a odvlekli do vnitřní místnosti, kde napočítal přinejmenším dalších pět viditelných protivníků. Jeden popadl ze stolku s prádlem ručník a přiložil si ho ke krvácejícímu nosu.

„Omlouvám se,“ zachroptěl Locke. „Přišli hned, jak jsi odešel–“

„Ticho.“ Mluvil drsný muž zhruba v Lockeho a Jeanově věku, se zjizvenou rváčskou čelistí a nosem, který vypadal, jako by ho použil ke zbrzdění ostrého pádu. Na tváři měl strniště a pod dlouhým černým pláštěm bylo vidět kvalitní bojové kůže. Kdyby to Jeanovi myslelo jasně, uvědomil by si, že následky Zodestiho únosu by na ně mohly dopadnout odjinud než od lašainských strážných. „Co tvoje hlava, Leone?“

„Přerahil mi nos, kurha,“ zahuhlal ten s ručníkem u obličeje.

„To posiluje charakter.“

Muž v černém plášti uchopil židli, postavil ji před Jeana a pak ho nakopl do břicha, tvrdě a rychle, sotva mu dal čas ucuknout, než bolest udeřila.

Jean zasténal a čtyři muži, kteří ho drželi, na něj zaklekli celou svou vahou, aby se nepokusil o nějakou hloupost.

„Počkejte,“ zakašlal Locke. „Prosím–“

„Jestli budu muset říct ‚ticho‘ ještě jednou,“ uťal ho muž v černém plášti, „vyříznu ti ten tvůj zasranej jazyk a přišpendlím ho ke zdi. Teď už drž hubu.“ Sedl si na židli a usmál se. „Jmenuju se Cortessa.“

„Šepot,“ řekl Jean. Tohle bylo mnohem horší než strážníci. Šepot Cortessa byl ten nejmocnější z lašainského podsvětí.

„Tak mi říkají. Předpokládám, že ty seš Andolini.“

To bylo jméno, které Jean uvedl, když jim pronajímal jejich pokoje, a tak přikývl.

„Jestli je to pravda, tak jsem král Sedmera Morků,“ prohodil Cortessa. „Ale to je fuk. Můžeš mi říct, proč jsem tady?“

„Došly ti ovce na šukání a vyrazil sis užít?“

„Bohové, jak já ty Camořany miluju. Jsou od přírody neschopní udělat něco po dobrým.“ Cortessa vrazil Jeanovi takovou facku, až mu z očí vyhrkly slzy. „Zkus to znova. Proč jsem tady?“

„Doslechl ses,“ zalapal po dechu Jean, „že jsme konečně objevili lék na to, když se člověk narodí s obličejem, co vypadá jako prdel toulavýho psa.“

„Ne. Kdyby to byla pravda, použil bys ho na sebe.“ Další Cortessova rána nebyl políček, ale úder hřbetem ruky, po němž zůstávají modřiny. Jean zamrkal a všechno se s ním zahoupalo.

„Teď bych tu nejradši seděl a natíral podlahu tvou krví. Leone by si to nejspíš užil ještě víc. Ale myslím, že nám všem ušetřím spoustu času.“ Cortessa pokynul a jeden z mužů stojících nad Lockeho postelí napřáhl obušek. „O co tvůj přítel přijde jako první? O koleno? O pár prstů na nohou? Umím být kreativní.“

„Ne, prosím.“ Jean by sklonil hlavu ke Cortessovým nohám, nebýt toho, jak ho drželi. „Jde ti o mě. Už nebudu plýtvat tvým časem. Prosím.“

„Tak najednou mi jde o tebe. Proč by mi mělo jít zrovna o tebe?“

„Hádám, že to souvisí s jedním medicínem.“

„Tak vidíš. Nebylo to tak těžký.“ Cortessa si prokřupal klouby prstů. „Co sis myslel, že se stane, když se po tom, cos včera předvedl, někdo jako Zodesti vrátí domů?“

„Určitě by bylo fajn, kdyby o tom docela pomlčel.“

„Nedělej blbýho. Vím, že seš kamarád mejch kamarádů. Něco jsem se doslechl. Když jsi do Lašainu přišel, věděls, co děláš. Zachovával jsi mír, dával jsi dary, choval ses slušně. Zjevně jsi chápal, jak to v našem světě chodí. Vážně si myslíš, že Zodesti běhal po ulicích a křičel, že ho unesli jako děcko? Nebo si myslíš, že poslal pár soukromejch zpráv lidem, co znají další lidi?“

„Doprdele,“ ulevil si Jean.

„Jo. Nuže, dostal jsem tu práci a říkal si... nebyl tu náhodou zrovna minulej týden nějakej kolohnát, co sháněl alchymisty a psí felčary? Co by mi o něm mohli říct? Aha? Ošklivá otrava. Chlapík, co krvácí v posteli ve Ville Suvele?“ Cortessa rozpřáhl ruce a blaženě se usmál. „Některý problémy se prostě vyřeší samy.“

„Jak to mám napravit?“ zeptal se Jean.

„To nejde.“ Cortessa vstal a zasmál se.

„Prosím, nedělej nic mýmu příteli. Nemá s tím medicínem vůbec nic společnýho. Se mnou si dělej, co chceš. Budu spolupracovat. Jenom–“

„Panečku, tys nám ale vyměkl, hromotluku. Budeš spolupracovat? To si piš, že budeš spolupracovat, vždyť na tobě sedí čtyři moji chlapi.“

„Mám peníze,“ opáčil Jean. „Peníze, nebo bych pro tebe mohl pracovat–“

„Nemáš nic, o co bych stál,“ přerušil ho Cortessa. „A to je tvůj problém. Ale já mám svůj vlastní vážnej problém.“

„Jo?“

„Za obvyklejch okolností bysme teď udělali z tvejch koulí polévku a dívali se, jak ji srkáš. Za obvyklejch okolností. Jenže tu máme něco, čemu by se dalo říkat střet zájmů. Na jedný straně seš cizinec a dovolil sis sáhnout na Lašaiňana, co má všecky správný kámoše. To znamená, že bysme tě kurva měli zabít.

Na druhou stranu je jasný, že máš nebo jsi měl v Camorru nějaký konexe. Velkej Barsavi už mezi náma možná není, dopřejte bohové pokoje jeho pokřivený duši, ale nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, si nechce nic začínat s žádným capou. Mohl bys bejt něčí bratranec. Kdo ví? Za rok za dva tě možná bude někdo hledat. Poptá se po městě. Ups! Někdo mu řekne, ať se mrkne na dno jezera. A koho pošlou v truhle zpátky do Camorru a koho bude potřeba pomstít? Tvou maličkost. To znamená, že bysme tě kurva zabíjet neměli.“

„Jak jsem řekl, mám nějaký peníze,“ odvětil Jean. „Jestli to pomůže.“

„To už nejsou tvoje peníze. Ale co pomůže, tady tvůj kamarád už umírá... a jak se tak na něj koukám, zatraceně se mu uleví, až to bude mít za sebou.“

„Hele, kdybyste ho tu tak nechali, potřebuje si odpočinout–“

„Já vím. Proto vás dva sráče z Lašainu vykopnu.“ Cortessa mávl rukou na své lidi. „Vykliďte to tady. Všechno jídlo, všechno víno. Deky, obvazy, peníze. Vezměte i dřevo z krbu. Vylijte vodu ze džbánu. Hostinskýmu vyřiďte, že tihle dva zmrdi tu maj zákaz.“

„Prosím,“ řekl Jean. „Prosím–“

„Sklapni. Šaty a zbraně si můžeš nechat. Nepošlu tě ven úplně nahýho. Ale chci, abys odešel. Do východu slunce opustíš město, jinak ti Zodesti osobně uřízne uši. Tvůj kámoš si může chcípnout někde jinde.“ Cortessa poplácal Lockeho po noze. „Vzpomínej na mě v pekle s láskou, ty bídáku nešťastná.“

„Možná nepotrvá dlouho a dostaneš se tam taky,“ opáčil Locke. „Budu na tebe čekat s otevřenou náručí.“

Cortessovi lidé prohledali apartmá. Jeanovy zbraně pečlivě navršili na podlahu; všechno ostatní vzali nebo rozbili. Locke zůstal ležet na holé posteli v zakrvácených kalhotách a tunice. Jeanův osobní měšec i měšec, ve kterém měli společné prostředky, muži vyprázdnili. Vzápětí si jeden z nich nacpal do kapes i prázdné váčky.

„Á,“ pronesl Cortessa k Jeanovi, když už vřava utichala, „ještě jedna věc. Leone s tebou dostane chvíli o samotě v rohu. Za ten nos.“

„Mocchrát díky, féfe,“ zamumlal Leone a opatrně si ohmatával oteklé modřiny, jež se mu rozšířily na rtech.

„A ty si to necháš líbit, cizinče. Pohni prstem, a nechám tvýho kámoše vykuchat.“ Cortessa poplácal Jeana po tváři a obrátil se k odchodu. „O východu slunce. Vypadni kurva z Lašainu. Jinak se náš příští rozhovor odehraje ve sklepě učence Zodestiho.“

10

„Jeane,“ zašeptal Locke, jakmile odešel poslední z Cortessových bijců. „Jeane! Seš v pohodě?“

„Nic mi není.“ Jean se choulil na místě, kde stál stolek s prádlem, než ho Cortessovi muži odnesli. Leone byl sice přímočarý, ale zato zapálený a Jean se cítil, jako by ho někdo shodil ze skalnatého svahu. „Jenom si tady... užívám podlahu. Byla tak laskavá, že mě chytila, když jsem upadl.“

„Jeane, poslouchej. Když jsme sem připluli na lodi, vzal jsem si nějaký peníze... Schoval jsem je. Uvolnil jsem prkno pod postelí.“

„Já vím, žes to udělal. Vypáčil jsem ho. Vzal jsem je zpátky.“

„Ty úhoři! Chtěl jsem, abys měl s čím utýct, až–“

„Věděl jsem, že to zkusíš, Locke. Není tady moc úkrytů, ke kterejm by se dalo doklopýtat z postele.“

„Ááá!“

„Ááá si sám.“ Jean se ztěžka převalil na záda, zadíval se do stropu a mělce dýchal. Nezdálo se mu, že by měl něco zlomeného, ovšem žebra a všechno, co k nim bylo připojené, se řadily k podání stížností. „Dej mi pár minut. Půjdu ven a seženu ti nějaký deky. Můžu sehnat vozík. Možná i člun. Nějak tě odsud dostanu, než se rozední. Tmy nám zbývá ještě dost.“

„Jeane, dokud odsud nezmizíš, budeš pod dohledem. Nenechají tě–“ Locke si několikrát odkašlal „– ukrást nic velkýho. A já ti nedovolím, abys mě nesl.“

„Nedovolíš, abych tě nesl? Čím mě chceš zahnat, sarkasmem?“

„Měl jsi mít k dispozici několik tisíc solárů, Jeane. Mohl ses s nima vydat kamkoli... podniknout cokoli.“

„Udělal jsem s nima přesně to, co jsem chtěl udělat. Teď půjdeš se mnou. Nebo tu zůstanu a umřu s tebou.“

„S tebou není řeč.“

„Sám seš ztělesnění ústupků. Zatracenej sobec s prasečím mozkem.“

„Tohle není férový souboj. Máš na velký urážky víc sil než já.“ Locke se zasmál. „Bohové, podívej se na nás. Věřil bys, že nám sebrali dříví?“

„Dneska mě překvapí máloco.“ Jean se pomalu postavil a celou dobu se šklebil bolestí. „Nuže, inventura. Žádný peníze. Oblečení, co máme na sobě. Hlavně já. Pár zbraní. Žádný dřevo na topení. Pochybuju, že nám v tomhle městě dovolí cokoli ukrást, takže to vypadá, že si budu muset zahrát na loupežníka.“

„Jak chceš zastavovat kočáry?“

„Hodím tě na cestu a budu doufat, že zastaví.“

„Geniální zločinec. Budou zastavovat z upřímnýho soucitu?“

„Spíš z odporu.“

Ozvalo se zaklepání na vchodové dveře.

Locke a Jean se na sebe znepokojeně podívali a Jean zvedl z hromádky zbraní, jež mu zůstaly, dýku.

„Možná se vrátili pro postel,“ poznamenal Locke.

„Proč by se obtěžovali klepat?“

Jean šel otevřít. Většinu těla nechal schovaného za dveřmi a dýku si dal za záda, aby ji nebylo vidět.

Nebyl to Cortessa, ani psí felčar, dokonce ani majitel Villy Suvely, jak Jean očekával. Byla to žena, oblečená do bohatě vyšívaného voskovaného pláště, po němž stékala voda. V rukou držela alchymickou kouli a v jejím bledém svitu Jean poznal, že není mladá.

Prohlédl si chodník za ní. Žádný kočár, žádná nosítka, žádný doprovod – jen mlhavá tma a pleskání kapek. Že by někdo místní? Spolubydlící z Villy Suvely?

„Ehm, jak vám mohu pomoct, madam?“

„Myslím, že bychom si mohli pomoct navzájem. Můžu jít dál?“ Mluvila jemným a krásným hlasem s přízvukem, který měl blízko tomu lašainskému. Měl k němu blízko, ale tak úplně se neshodoval.

„Jsme... Tedy, omlouvám se, ale zrovna tu řešíme jisté potíže. Můj přítel je nemocný.“

„Vím, že vám vzali nábytek.“

„Víte?“

„A vím, že vy a váš přítel jste toho ani moc neměli.“

„Madam, zdá se, že jste oproti mně ve výhodě.“

„A mně se zdá, že mě necháváte stát na dešti.“

„Hm.“ Jean nechal dýku zmizet v rukávu tuniky. „Nuže, můj přítel, jak jsem řekl, je vážně nemocný. Měla byste vědět, že–“

„To mi nevadí.“ V okamžiku, kdy Jeanova rozhodnost ochabla, žena vkročila dovnitř a ladně poodstoupila, aby za ní mohl zavřít. „Koneckonců, jed bývá nakažlivý jen při večerních slavnostech.“

„Jak to sakra... Vy jste medicínka?“

„To sotva.“

„Patříte ke Cortessovi?“

Tomu se žena jen zasmála a shrnula si kapuci pláště. Bylo jí asi padesát, takových pěkně udržovaných padesát, jako tomu bývá pouze u bohatých lidí, a její vlasy měly barvu suché podzimní pšenice, se stříbrnými pramínky na spáncích. Obličej měla poněkud hranatý, s nepříjemně velkýma tmavýma očima.

„Na, vezměte si to.“ Hodila Jeanovi alchymickou kouli a on ji reflexivně chytil. „Vím, že vám vzali i osvětlení.“

„Hm, děkuju, ale–“

„No tedy.“ Žena si rozepnula plášť, shodila ho z ramen a vešla do vnitřního bytu. Plášť i sukni měla bohatě prošité stříbrnými nitěmi a ruce jí zpola zakrývaly volánky stříbrných krajek vykukující zpod manžet. Podívala se na Lockeho. „Zdá se, že nemocný je slabé slovo.“

„Odpusťte, že jsem nevstal,“ řekl Locke. „A že jsem vám nenabídl místo. A že nejsem oblečený. A že mi to... je úplně jedno.“

„Vidím, že vám zbývají už jen poslední zbytky šarmu.“

„Všeho už mi zbývají jen poslední zbytky. Tak kdo jste?“

Žena vytřepala voskovaný plášť a pak ho přehodila přes Lockeho jako deku.

„Dě-děkuju.“

„Je těžké vést vážný rozhovor s někým, jehož důstojnost je narušena, Locke.“

Následujícím zvukem bylo zaražení zástrčky, kterou Jean zajistil vchodové dveře. Vzápětí se vrátil dovnitř a v ruce držel dýku. Svítikouli hodil na postel; Locke jí zabránil, aby se odrazila na podlahu.

„Upřímně,“ prohlásil Jean, „moje trpělivost s podělanejma záhadama odešla spolu s penězi a nábytkem tamhletěma dveřma. Takže mi vysvětlete, odkud to jméno znáte, a já se nebudu muset cítit provinile, že–“

„Pochybuji, že byste přežil, co by následovalo, kdybyste na základě tohoto impulzu něco provedl, Jeane Tannene. A vím jistě, že vaše hrdost by to nepřežila. Odložte tu zbraň.“

„To víte, že jo!“

„Chudáci Pánové parchanti,“ opáčila žena tiše. „Tak daleko od domova. Ale pořád na dohled.“

„Ne,“ zašeptal Jean nevěřícně.

„Ach, bohové,“ hlesl Locke. Odkašlal si a zavřel oči. „To jste vy. Tušil jsem, že nám dříve nebo později zaťukáte na dveře.“

„Zníte zklamaně.“ Žena se zamračila. „Jako by se vám právě nepodařilo vyhnout se nepříjemné návštěvě. Opravdu byste radši zemřel, než bychom spolu prohodili pár slov, Locke?“

„Na slovíčko s Nájemágy, to nikdy neskončí dobře.“

„Kvůli vám jsme teď tady,“ zavrčel Jean. „Kvůli vám a vašim hrám v Tal Verraru. Kvůli těm vašim zatracenejm dopisům!“

„Ne tak docela,“ namítla žena.

„Nevyděsili jste nás na Nočním trhu.“ Jean sevřel rukojeť dýky a na bolest z nedávného výprasku dočista zapomněl. „Nevyděsíte nás kurva ani teď!“

„V tom případě nás vůbec neznáte.“

„Myslím, že znám. A vaše zatracený pravidla jsou mi naprosto ukradený!“

Už byl v pohybu a ona k němu stála zády. Neměla šanci promluvit ani zagestikulovat; obtočil jí levou ruku kolem krku a co největší silou jí vrazil dýku přímo mezi lopatky.

11

V jednom okamžiku bylo ženino tělo pod Jeanovou paží teplé a pevné a vzápětí se čepel zakousla do prázdného vzduchu.

Jean se v životě utkal s mnoha rychlými protivníky, ale ještě nikdy s takovým, který by se při jeho doteku okamžitě rozplynul. To nebyla lidská rychlost – to byly čáry.

Jeho šance pominula.

Prudce se nadechl a po zádech mu přeběhl mráz, starý známý pocit, že udělal chybu a co nevidět to schytá. Tep mu v lebce tloukl jako buben a čekal na bolestivou odplatu, co přijde–

„Ach ano,“ ozvala se návštěvnice někde za jeho zády mírně. „To by ode mě bylo velmi chytré, Jeane Tannene. Vydat se na milost a nemilost silnému muži a jeho zášti."

Jean se pomalu otočil a spatřil, že žena teď stojí asi šest stop nalevo od něj, u okna, kde býval stolek s prádlem.

„Držím tvé pravé jméno jako ptáka v kleci,“ řekla. „Pokud se mi pokusíš ublížit, ruce a oči tě budou klamat.“

„Bohové,“ ulevil si Jean, náhle udolaný nesmírně vyčerpávající marností. „Musíte si s jídlem hrát?“ Sedl si na okraj Lockeho postele a dýku odhodil tak, že jen zadrnčela, zabodnutá v dřevěné podlaze. „Prostě mě zabijte jako normální člověk, kurva. Nebudu vaše hračka.“

„A co budeš?“

„Zůstanu na místě a budu nudnej. Ať už to máme za sebou.“

„Proč pořád předpokládáte, že jsem vás přišla zabít?“

„Když ne zabít, tak něco horšího.“

„Nemám v úmyslu ani jednoho z vás zavraždit. Nikdy.“ Žena si založila ruce na prsou. „Jaký další důkaz potřebujete než skutečnost, že jste ještě naživu? Dokázali byste mě zastavit?“

„Nejste bohové,“ odvětil Locke slabě. „Možná nás máte v hrsti, ale my už jsme taky měli v hrsti jednoho z vás.“

„To má být nějaký chudý příbuzný výhrůžky? Připomínka, že jste byl náhodou u toho, když Sokolníkův strašlivý úsudek konečně dostal co proto?“

„Jak se drahému Sokolníkovi poslední dobou vlastně daří?“ zeptal se Locke.

„Pěkně se o něj starají. V Karthainu.“ Žena si povzdechla. „Je na tom stejně, jako když ho agenti z Camorru přivezli domů. Bezduchý a v komatu.“

„Vypadalo to, že moc dobře nesnáší bolest,“ poznamenal Jean.

„A vy si myslíte, že ho k šílenství přivedlo vaše mučení?“

„Náš rozhovor to být nemohl,“ odtušil Locke.

„Skutečný problém si způsobil sám. Víte, dokážeme svou mysl umrtvit vůči jakémukoli tělesnému utrpení. Ale toto umění vyžaduje opatrnost. Je nesmírně nebezpečné používat ho ve spěchu.“

„To rád slyším,“ prohlásil Locke. „Chcete říct, že když se snažil uniknout bolesti–“

„Jeho mysl se uvěznila v mlze, kterou si sám vytvořil,“ dořekla. „A tak jsme jeho stav nedokázali napravit.“

„Úžasné,“ opáčil Locke. „Je mi úplně jedno, jak nebo proč se to stalo, stejně jsem rád, že se to stalo. Vlastně i vám ostatním doporučuju, abyste tu moc urychleně využili.“

„Mnohým z nás křivdíte.“

„Děvko, kdybych to uměl, vytáhl bych ti srdce z hrudi a zahrál si s ním házenou,“ ucedil Locke a zakašlal. „Udělal bych to vám všem. Vy si zabíjíte, koho chcete, a serete se do života lidem, co by vám to chtěli spravedlivě vrátit.“

„Pohrdat námi tedy musí být docela jako dívat se do zrcadla.“

„Pohrdám vámi,“ odvětil Locke a s námahou se zvedl, „kvůli Calovi a Galdovi, kvůli Broukovi, kvůli Nazce a Ezri a kvůli všemu tomu času, co jsme... promarnili v... Tal Verraru.“ Zrudlý a roztřesený klesl zpátky na holou postel.

„Jste vrazi a zloději,“ pronesla. „Kamkoli přijdete, zanecháváte za sebou zmatek a potupu. Zničili jste přinejmenším jednu vládu a ze sentimentálních důvodů jste zabránili zničení jiné. Opravdu dokážete zachovat vážnou tvář, když nás zatracujete za to, že si děláme, co se nám zlíbí?“

„Dokážeme,“ odvětil Jean. „A tu záležitost s Ezri dokážu brát velmi osobně.“

„Potkal byste tu ženu vůbec někdy, kdybychom se do vašich věcí nevměšovali? Vydal byste se na moře?“

„To nikdo z nás nemůže říct–“

„Za to vaše neštěstí tedy neseme plnou zodpovědnost, ovšem na šťastnějších náhodách nemáme žádnou zásluhu.“

„To–“

„Tu a tam jsme zasáhli, Jeane, ale lichotíte si, jestli si myslíte, že jsme kolem vás utkali tak složitý plán. Ta žena padla v bitvě a s tím my nemáme nic společného. Máte mou upřímnou soustrast.“

„Umíte vůbec něčeho litovat?“

Žena se přiblížila k Jeanovi, natáhla k němu levou ruku a on se musel ze všech sil ovládat, aby neucukl. Zvedl se, zuřivě na ni hleděl a ona mu jemně přiložila teplé prsty k tváři.

„Čas je drahocenný. Ruším svůj zákaz, Jeane Tannene. Dotýkám se tě svým pravým tělem. Možná bych tě dokázala zastavit, kdyby ses mi pokusil ublížit, ale teď je to mnohem méně jisté. Co tedy uděláš? Musíme teď bojovat, nebo si můžeme promluvit?“

Jean se otřásl – vzplanula v něm horká a rudá touha vzít ji za slovo, srazit ji k zemi. Musel by udeřit tak rychle jako ještě nikdy v životě, tak tvrdě, jak by mu to jen svaly a šlachy dovolily. Rozbít jí lebku, uškrtit ji, zalehnout ji plnou vahou a modlit se k bohům, že jí způsobil dostatečná zranění, aby oddálil slovo či gesto, kterým by mohla zaútočit.

Stáli tam dlouhou, napjatou chvíli naprosto nehybně a její tmavé oči se bez mrknutí střetly s jeho. Pak mu pravá ruka vystřelila vzhůru a divoce jí sevřela levé zápěstí. Pod tenkou kůží cítil tenké kosti a věděl, že by stačilo jím zostra zakroutit–

Žena sebou trhla. Z hloubi těch očí se na kratičkou chvíli zaleskl opravdový strach, než se její nesmírná sebejistota opět přivalila jako navracející se voda a pohltila lidskou slabost.

Ale byl tam, pravý jako končetina pod jeho prsty. Povolil stisk, zavřel oči a pomalu vydechl.

„To mě podržte,“ vypravil ze sebe. „Myslím, že mluvíte pravdu.“

„Toto je velmi důležité,“ zašeptala.

Jean nechal pravou ruku, kde byla, a levou zvedl a odhrnul stříbrnou krajku, která ženě vykukovala zpod manžet kabátu. Kolem zápěstí měla vytetované černé kroužky, přesné čáry na bledé pokožce.

„Pět kroužků,“ spočítal Locke. „Slyšel jsem jen, že čím víc tím líp. Kolik jich vlastně můžete získat?“

„Tolik,“ odtušila žena s náznakem úsměvu.

Jean ji pustil a o krok ustoupil.

Žena si zvedla levou ruku k hlavě a prsty té druhé jemně pohladila tetování. Čerň se změnila ve stříbro, vlnící se stříbro, jako by měla náramky z tekutého měsíčního svitu.

Když Jean na tu přízračnou záři zíral, ucítil za očima chladné svědění a tvrdý tlak na konečky prstů pravačky. Zavrávoral a v duchu se mu míhaly obrazy – záhyb za záhybem světlého hedvábí, jehly projíždějící tam a zpátky jemnou krajkou, drsný okraj látky rozplétající se v jednotlivá vlákna – tlak na prstech byl skutečnou jehlou, míhající se tam a zpátky v nekonečném pravidelném tanci po látce...

„Ach,“ zamumlal, když pocity ustoupily, a sáhl si na čelo. „Co to sakra bylo?“

„Já,“ opáčila žena. „Když se to tak vezme. Už jste si někdy někoho vybavili podle vůně tabáku, parfému nebo pocitu na kůži? Hluboké vzpomínky beze slov?“

„Jo,“ Locke si promnul spánky. Jean hádal, že tu krátkou vizi nějak sdíleli.

„V naší společnosti mluvíme myslí k mysli. Ohlašujeme se... těmito dojmy. Vytváříme obrazy určitých vzpomínek nebo vášní. Říkáme jim pečeti.“ Odhrnula si šněrovaný rukáv ze zápěstí, ukázala černé kroužky, které již zcela ztratily svůj přízračný lesk, a usmála se. „Teď, když jsem se s vámi podělila o svoji, snížila se pravděpodobnost, že se vylekáte, kdybych někdy potřebovala mluvit spíš myslí k mysli než hlasem k uchu.“

„Co jste sakra zač?“ zeptal se Jean.

„Jsme čtyři,“ odvětila žena. „V ideálním světě nejmoudřejší a nejmocnější z pátého kruhu. Když už nic jiného, bydlíme v největších domech.“

„Vládnete Nájemágům,“ řekl Locke nevěřícně.

„Vládnout je příliš silný výraz. Občas se nám podaří zabránit naprostému chaosu.“

„Máte nějaké jméno?“

„Trpělivost.“

„Co, nesmíte nám to teď prozradit kvůli nějakému svému pravidlu?“

„Ne, tak mi říkají. Trpělivost.“

„Fakticky? Vaši kolegové o vás musejí mít dost vysoké mínění.“

„To asi záleží na tom, o čem chcete mluvit,“ podotkl Jean.

„Nůž s mou krví,“ vyhrkl Jean.