Děj této knihy je smyšlený. Veškeré postavy, organizace a události jsou dílem autorčiny představivosti nebo jsou použity ve smyšleném kontextu.

At the Coffee Shop of Curiosities

copyright © Heather Webber, 2023

translation © Sabina Čechová, 2026

© Nakladatelství JOTA, s. r. o., 2026

ISBN epub: 978-80-7689-778-6

ISBN mobi: 978-80-7689-779-3

Tato kniha je určena všem,

kdo touží roztáhnout křídla a vzlétnout.

1.

Ava

Ten dopis mi poslal mrtvý muž. Vůbec jsem o tom nepochybovala. No dobrá, přece jen jsem měla menší pochybnosti. No dobře, velké pochybnosti. Velkou spoustu pochybností.

Ale po dlouhé třináctihodinové jízdě autem, při které jsem nemyslela skoro na nic jiného, mě nenapadal nikdo další, kdo by mi ten vzkaz mohl poslat. Ani jeden jediný člověk kromě Alexandra Bryanta, od jehož smrti včera uplynul přesně měsíc.

Včerejšek byl náhodou taky den, kdy mi oknem do kuchyně zafoukal větřík a z malé hromádky došlé pošty odložené na kuchyňské lince sfoukl nenápadnou obálku. Ten dopis se klouzavě snášel k zemi, až mi nakonec přistál u nohou, zatímco jsem umývala nádobí.

Zvláštní na tom bylo, že jsem si nepamatovala, že bych ten dopis dostala. Moc pošty mi nepřicházelo, takže jsem si ho měla všimnout. Ale vůbec jsem si nevzpomínala na tuhle nažehlenou hnědou obálku bez zpáteční adresy. Ani na tu ručně psanou adresu s mým jménem, které vypadaly skoro jako natištěné, nebýt nestejné tloušťky inkoustové čáry. A rozhodně jsem si nepamatovala tu známku s motýlem v pravém horním rohu obálky, barevný obrázek nedotčený poštovním razítkem umístěným vedle, které bylo tak rozmazané, že se nedalo přečíst.

Když jsem teď přijížděla ke křižovatce, kde jsem se chystala zabočit doleva na silnici lemovanou palmami rozkývanými větrem, napadlo mě, jak je divné, že jsem si té známky nevšimla. Obvykle si moji pozornost získá cokoli, co se týká zvířat. Ale musela jsem uznat, že od Alexovy smrti jsem vnímala život trochu rozmazaně. Moje mysl byla někde jinde, zamotaná v síti výčitek a provinilých myšlenek na to, co jsem měla udělat jinak a co by bylo, kdyby.

„Jsi si jistá, že tohle je pro tebe ta nejlepší práce?“ ozval se z telefonu matčin hlas plný obav.

„Je jen jeden způsob, jak to můžu zjistit,“ odpověděla jsem a upravila hlasitost, aby mě její ostrý znepokojený hlas neřezal do uší.

„Avo,“ povzdechla si. „Vím, žes byla ten poslední měsíc trochu ztracená, ale tohle mi připadá ukvapené. Vždycky jsi pracovala na počítači z domu, a teď chceš najednou dělat pečovatelku?“

O té práci, kterou chci vzít, jsem jí řekla něco málo, ale ne úplně všechno. Neprozradila jsem jí, jak si to místo získalo moji pozornost. Ani to, že jde o práci v Alabamě. Nebo že tam pojedu přes noc.

Nezáleželo na tom, že už mi bylo sedmadvacet – kdyby jen na sekundu měla dojem, že se o sebe špatně starám, dostala by záchvat. Skoro jsem jí ten telefon ani nevzala, ale to by v ní vzbudilo paniku. Bylo lepší rozptýlit její obavy a uklidnit ji.

Nechtěla jsem, aby se o mě strachovala, protože to dělala celý život. Teprve posledních pár měsíců si mohla vydechnout, spát klidněji a žít normálně, aniž by musela být pořád ve střehu a dávat na mě pozor. Nechtěla jsem se vrátit k tomu, jak jsem žila dřív.

„Myslím, že změna mi prospěje,“ řekla jsem nakonec a namáhavě jsem polkla. „Vykročím ze své komfortní zóny.“

Bylo šedivé ráno, mraky na obloze visely nízko. Na okraji čelního skla plného mušek zářilo pár dešťových kapek, pozůstatek bouřky, kterou jsem projela časně ráno. Podívala jsem se na hodiny na palubní desce – 8:38. Prsty jsem zabubnovala na volant. Nedokázala jsem přestat myslet na dopis, který mě na tenhle výlet vyslal.

V té obálce byl pomačkaný list papíru, úhledně složený na třetiny. Byl to strojem psaný inzerát, který vypadal, jako by ho někdo zmačkal a pak zase uhladil. A nad něj někdo připsal vzkaz.

Někdo. Alex?

Ten krátký, rukou psaný vzkaz měl několik znaků, podle kterých ho mohl napsat můj bývalý přítel. To oslovení. Přesně něco takového by řekl. A to dvojité x místo podpisu. Tak vždycky podepisoval svoje textové zprávy. Rukopis mohl být jeho, šikmý a energický, ale nebyla jsem si tím jistá a neměla jsem ho s čím porovnat, kromě opožděného přání k narozeninám, které mi dal v červnu. Ale na tom bylo napsáno jen xx Alex. Byl to milý kluk, ale ne přehnaně sentimentální a často zapomínal – vždycky se až moc soustředil na to, co má před sebou, a nedokázal prostě být v přítomnosti a všímat si věcí kolem sebe.

To byl, upřímně řečeno, jeden z mnoha důvodů, proč jsem se s ním rozešla už po třech měsících chození. Rozešli jsme se stejně, jako jsme se dali dohromady, jako přátelé – a slíbili jsme si, že to tak zůstane. Ale on ty hranice v týdnech následujících po rozchodu posouval. A pak byl najednou pryč.

„Tak dobře, Avo,“ vzdala to máma. „Už o tom teď nebudu mluvit. V kolik hodin máš ten pohovor?“

Pokud ten dopis opravdu přišel od Alexe, tak proč? Jak? Frustrovaně jsem vydechla a můj dech tiše zahvízdal, jako by testoval svou sílu v nezvykle vlhkém vzduchu. Tušila jsem, jaký mohl mít Alex důvod, ale bylo mi záhadou, jak to dokázal. Předpokládala jsem, že mohl ten dopis poslat před smrtí. Možná se ztratil a posílali ho sem a tam, dokud ho konečně nedoručili. Tyhle věci se stávaly pořád, ale…

Proč by posílal dopis? Alex byl člověk, který s telefonem prakticky spával. Proč by ten inzerát prostě nevyfotil a neposlal mi ho? To by se mu podobalo mnohem víc. Klasická pošta na něj byla moc staromódní. A navíc, proč by nenapsal na obálku svou adresu? A proč by se nepodepsal? Kromě toho jsem si začala hledat místo teprve nedávno – dokud tady ještě byl, žádné jsem nepotřebovala – tak jak by to věděl? Z práce mě vyhodili teprve před dvěma týdny, protože jsem se po jeho smrti nedokázala pořádně soustředit.

„Avo?“ zeptala se máma. „Jsi tam ještě?“

„Jsem tady. Jen jsem se zamyslela.“

„Ptala jsem se, kdy máš ten pohovor.“

Načasování toho dopisu se prostě nedalo nijak vysvětlit. Byla to jen náhoda, že sklouzl z hromádky právě den před tím pohovorem, takže jsem měla právě tak dost času se tam včas dostat? Nehledě na ten zvláštní způsob, jakým mi spadl k nohám. Skoro jako by… Ani jsem se neodvažovala pomyslet na to, že to vypadalo, jako by ho z hromádky dopisů vzaly neviditelné ruce a položily mi ho k nohám. Na pažích mi naskočila husí kůže a já jsem ji třením zahnala. Duchové neexistují. Určitě ne. Nebo snad ano? Zavrtěla jsem hlavou, a nakonec jsem se rozhodla, že ten dopis je tajemný. A to je všechno.

„Avo!“ Matčin výkřik mi zazvonil v uších.

Trhla jsem hlavou. „Je to v devět,“ řekla jsem rychle.

„Pak mi napíšeš?“

„Slibuju.“

„Dobře. Protože jsi tak roztěkaná, nechám tě, aby ses soustředila na řízení. Mám tě ráda. Nezapomeň mi napsat.“

„Nezapomenu. Taky tě mám ráda,“ odpověděla jsem, vypnula telefon a dlouze jsem vydechla.

Otevřela jsem okna a vpustila do auta vítr. Okamžitě jsem ucítila slanou vůni moře – s ničím bych si ji nespletla, i když jsem zatím byla u moře jen jednou v životě, na rodinné dovolené na Floridě, když mi bylo deset. Ten krátký výlet stačil, abych si vodu zamilovala.

Můj blinkr vytrvale pípal, ale jeho slabý zvuk se ve větru skoro ztrácel. Jen pár mil zpátky jsem si všimla, že u pobřeží leží hustá mlha. Zakrývala výhled na záliv, ale když jsem se soustředila a odfiltrovala vítr, ptačí zpěv a hluk dopravy, dokázala jsem rozeznat zvuk vln tříštících se na pláži, což znělo zároveň melodicky i nesouladně, jako by to bylo varování před nebezpečným příbojem a zároveň připomínka, že krásu můžeme najít i v chaosu.

Přála jsem si, abych teď mohla stát u moře. Tančila bych ve zpěněném příboji. Možná bych si lehla do slané vody a nechala se omývat vlnami. Zkusila bych vytěsnit jakékoli jiné zvuky a smýt ze sebe všechny starosti. V minulých letech jsem mockrát prosila, abychom se vrátili na pláž, ale matka to opakovaně odmítala, protože ten náš jediný výlet skončil cestou na pohotovost a ona se zařekla, že to bylo naposledy, kdy jsme cestovali tak daleko od našeho domova v Cincinnati.

Měla jsem se na pláž vrátit poté, co jsem se odstěhovala, ale bála jsem se jet sama, protože jsem časem matčiny starosti přijala za vlastní.

Mrkla jsem na hodiny – 8:40. Na semaforu konečně naskočila zelená a já jsem zavřela okénko, abych ztlumila hluk. Jak jsem se blížila k Driftwoodu, žaludek se mi stáhl nervozitou. Máma měla pravdu. Tohle bylo neuvážené rozhodnutí. Proč jsem se po přečtení toho dopisu rozhodla odhodit veškerou opatrnost, ve spěchu jsem se sbalila a skočila do auta, abych podnikla tu dlouhou jízdu do Alabamy, i když jsem o tu práci mohla požádat písemně?

Jestli jsem o sobě něco věděla jistě, byl to fakt, že Ava Laine Harrisonová se nevrhá do věcí po hlavě. Ani nedělá nic spontánně. A nehoní se za vzdušnými zámky, což tenhle výlet začal připomínat. Byla jsem zvyklá setrvávat ve své komfortní zóně, obklopená dobře známými věcmi. Měla jsem ráda rutinu a klid. Hlavně klid.

Jenže teď jsem se najednou hnala do kavárny U Straky v malém pobřežním městečku, abych se mohla zúčastnit pohovoru na práci, která vypadala dost hrozně a o níž jsem si ani nebyla jistá, jestli ji opravdu chci.

Neměla jsem žádný dobrý důvod tady být. Věděla jsem jen, že jsem to musela udělat. Ten pocit byl tak silný, že jsem ho nemohla popřít, i když jsem si nic nepřála víc, než otočit auto a rozjet se zpátky na sever.

Když jsem se přiblížila k malebnému náměstí lemovanému stromy, zahnula jsem doprava a opatrně jsem hledala cestu bludištěm jednosměrných ulic. Měla jsem chuť pohybovat se pomaličku a vstřebávat každý detail, prozkoumat každý obchod. Ale jela jsem dál s pohledem upřeným na kavárnu na druhé straně náměstí, natřenou pěkným odstínem modrozelené. Zkontrolovala jsem čas – 8:44. Zahnula jsem doleva, pak ještě jednou, a nakonec jsem našla místo k zaparkování mezi dvěma golfovými vozíky nedaleko kavárny. Vypnula jsem motor, popadla kabelku a vyskočila z auta.

Co nejrychleji jsem přeběhla po cihlovém chodníku, ale když jsem se přiblížila ke kavárně, zpomalila jsem. Pak jsem se zastavila. Teď, když jsem byla na místě, mi připadalo, že je ještě moc brzy na to vejít.

Kolem se nesly nepovědomé zvuky jako tornádo tónů, některé nízké, třeba šustění vějířovitých palmových listů, jiné zase vyšší, jako třeba ostrý křik racků – navzájem spolu neladily, a přesto byly nějakým zvláštním způsobem v souladu.

Byla jsem za tu harmonii vděčná. Nebylo to pro mě běžné. Ale na druhou stranu v mém životě nebylo moc věcí, které by se daly považovat za normální. Doufala jsem, že se to tady v Driftwoodu změní. Koneckonců právě na to ten dopis narážel, ne? Stačí jeden pracovní pohovor a získáš všechno, cos vždycky chtěla.

Pokud se pamatuju, všechno, co jsem vždycky chtěla, byla normalita. Strávila jsem tak velkou část života chráněná, schovaná a izolovaná od okolí, že jsem ani nevěděla, jak být součástí většího celku. Toužila jsem žít někde, kde se mnou budou lidé jednat jako s kýmkoli jiným. Na místě, kde budu prostě jen Ava, ne někdo, koho je potřeba litovat nebo a priori posuzovat.

Driftwood byl tak daleko od mé komfortní zóny, jak jen to šlo, ale byla jsem tady, klidná a vyrovnaná. To mi dávalo naději, že příjezd sem není jeden velký omyl. Zatím vypadalo tohle malé přímořské městečko dokonale normální.

Kavárna U Straky byla jedním z tuctu podniků, které zabíraly tři strany náměstí, kde každé průčelí zářilo veselou pastelovou barvou. Na čtvrté straně, jako by celé městečko ukotvoval, stál jednoduchý, perlově bílý kostel s vysokou zvonicí zakončenou křížem.

Uprostřed náměstí byl pěkný oválný zatravněný prostor. Na jednom konci seděly na dece dvě ženy a povídaly si, zatímco vedle nich si dvě malé děti kopaly červeným míčem. Na druhé straně trávníku probíhala skupinová lekce tance, které se účastnilo asi deset starších lidí.

Jak jsem tak sledovala pohyby tanečníků, zaslechla jsem za sebou šelest kroků a cinkot psí známky. Otočila jsem se a uviděla, že se ke kavárně blíží muž se psem. Ten chlapík byl vysoký, se širokými rameny. Ten typ, který si automaticky představíte s labradorem, zlatým retrívrem nebo vlčákem – ne se světlým dlouhosrstým jezevčíkem. Ten nepoměr mě pobavil.

Blýskl po mně neurčitě přátelským úsměvem a řekl „dobré ráno“, zatímco upevňoval vodítko na háček před obchodem. Měl příjemný, trochu chraplavý hlas. Rychle pohladil psa po dlouhých uších a řekl mu: „Hned budu zpátky, Normane. Zůstaň.“

Pes si sedl. Normane? Z nějakého důvodu jsem předpokládala, že je to fenka pojmenovaná nějak jako Bonnie nebo Daisy. Byl prostě tak… hezký. V duchu jsem se mu za svoje ukvapené závěry omluvila.

Muž prošel kolem mě a skleněné dveře obchodu otevřel dokořán. Zacinkal zvonek a ven zavanula vůně čerstvě namleté kávy spolu se změtí hlasů, cinkáním nádobí a bzučením mlýnku. Zapřel dveře ramenem a upřel na mě své tmavohnědé oči se zlatými flíčky. Zarazil mě hluboký smutek, který jsem v nich spatřila. Zvedl husté obočí a zeptal se: „Jdete dovnitř?“

Rychle jsem se podívala na hodinky – 8:49. Bylo moc brzy. Ještě jsem nebyla připravená. „Ještě ne, díky.“

Pokývl a vešel dovnitř. Dveře se za ním pomalu zavřely, ale ještě předtím zevnitř zazněl výbuch ženského smíchu, který zněl tak křehce, jako by se měl každou chvíli roztříštit. Nebo jako by se mohla zhroutit ona.

Pes, jako by tu ženu taky zaslechl a soucítil s ní, vydal hluboký staccatový hrdelní zvuk. Nedalo se to nazvat štěkáním. Znělo to spíš jako kvákání. Hned jsem to pojmenovala štěkvání. Bylo to roztomilé. Ten pes byl roztomilý.

„Jsi fešák,“ polichotila jsem mu a on zamrkal milýma hnědýma očima.

Přes ulici sem dolehl dětský smích a Norman znovu vydal ten zvuk, jako by se chtěl připojit ke všeobecnému veselí. Kolem proudily desítky lidí, ulicí jezdili cyklisté na kolech s košíky a další lidé zase táhli vozíky s rybářským vybavením směrem na pláž.

„Vypadá to tady jako pěkné místo k životu,“ oznámila jsem mu.

Naklonil hlavu na stranu a přísahám, že to vypadalo, jako by přikývl. Začala jsem si říkat, jestli se mi to nezdá. Tohle nemohlo být skutečné. Nic z toho. Ten tajemný dopis, ten nepravděpodobný výlet. Tohle rozkošné městečko, které vypadalo jako z pohlednice i navzdory zamračenému nebi. A ten krásný jezevčík.

Abych se ujistila, že si se mnou nezahrává moje představivost, zadržela jsem dech co nejdéle, až jsem měla pocit, že prasknu, a pak jsem zalapala po dechu. Ale místo toho, abych se probudila ve svém bytě v Cincinnati, jsem pořád stála před kavárnou a vdechovala slaný vzduch, který sem od moře přinášel šepotavý zářijový větřík.

Tanečníci na trávníku se vlnili sem a tam do rytmu živé country melodie. Malé děti je s hihňáním napodobovaly nebo parodovaly – z té dálky se to nedalo poznat. Na prázdné místo před nedalekým bufetem se skřípěním brzd zaparkoval golfový vozík. Norman se podrbal na uchu a známky mu na obojku zacinkaly.

Tohle všechno bylo naprosto reálné, nebo spíš surreálné, pokud se mám vyjádřit přesně. Všechno, co jsem kolem sebe viděla a slyšela, mi připadalo naprosto okouzlující. Dokonce i ty šedé mraky byly elegantně nadýchané a jejich zvlněné okraje byly zbarvené dozlatova, jako by je koloroval nějaký malíř.

Mohla bych sem někdy zapadnout? Do téhle dokonalosti? Já, malá a nedokonalá, o které lidé tak často říkali, že je divná nebo ujetá, protože nevěděli, jak pojmenovat něco, čemu nerozuměli.

Skrz mraky proniklo pár slunečních paprsků a po modrozelené fasádě kavárny se rozlilo světlo. Neočekávaný záblesk ozářil starší ženu sedící u stolku za velkým panoramatickým oknem. S vysoko zdviženým tenkým obočím se na mě překvapeně zadívala.

Opětovala jsem její pohled, protože mě zaujal její vzhled. Měla na sobě přiléhavou černou róbu pošitou třpytkami, která zdůrazňovala její ohnutá záda, a černý kulatý klobouček se závojíčkem. Váhavě jsem se na ni usmála. Zareagovala tím, že zkřivila rty, jako by kousla do něčeho kyselého. Pak vystrčila bradu, nos zvedla do výšky a otočila se ke mně hrbatými zády. Třpytky na jejích šatech se solidárně zaleskly, jako by se chtěly připojit k jejímu chladnému rozloučení, a já jsem pocítila záblesk naděje.

„Možná se v tomhle krásném městečku najde místo i pro pár podivínů.“

Norman nadšeně zabušil ocasem do země. Vzala jsem to jako projev souhlasu a najednou jsem pocítila silnou touhu stát se součástí tohoto místa. Musím tu práci získat.

Znovu jsem mrkla na hodinky – 8:51. Už je skoro čas. Položila jsem si ruku na břicho ve snaze uklidnit nervozitu, která se znovu objevila. Dokážu to. Tohle zvládnu.

Provedla jsem vnitřní inventuru a snažila se najít známky úzkosti, ale žádné jsem nenašla. Vydechla jsem úlevou a snad potisící – nebo možná pomilionté – jsem si řekla, kdy se asi přestanu kontrolovat a přijmu fakt, že se mé tělo uzdravilo. Pravda byla, že možná nepřestanu nikdy.

Zvyk zkoumat se a hledat symptomy – varovná znamení – jsem si osvojila už v raném věku. Byly mi teprve čtyři roky, když moje zdraví vzalo nečekaný obrat směrem, který nedával naději na návrat do normálního stavu, a to mi úplně změnilo život.

Navenek nic nenasvědčovalo tomu, že nejsem úplně zdravá, snad kromě tmavých váčků pod očima, které jsem maskovala korektorem. Popravdě jsem se pořádně nevyspala od Alexandrovy smrti. Kdybych měla být naprosto upřímná, necítila jsem se od té doby dobře. Smutek a výčitky na mě doléhaly fyzicky i psychicky.

„Dej tomu trochu času,“ radila mi matka, „ale kdyby se to zhoršilo, zajdi k doktorovi. Rozhodně neriskuj.“

Doteď mi čas vůbec nepomohl. Ale zatím jsem s návštěvou doktora váhala. Nechtěla jsem se znovu pouštět cestou, které jsem se obávala.

Ztracená v myšlenkách jsem překvapeně nadskočila, když se dveře kavárny rozrazily a krásná postarší žena s dlouhými černými vlasy vyběhla ven, jako by jí za patami hořelo. Vmžiku zmizela za rohem a na chodníku dozníval už jen zvuk jejích kroků.

O chvíli později vyšel z obchodu i Normanův společník s ledovou kávou v kelímku a s plastovou miskou plnou šlehačky, kterou položil před něj. Norman ji hned začal chlemtat. Muž upíjel svůj nápoj a čekal, až pes misku vylíže. Neklidně přešlapoval a vypadalo to, že by radši chroustal sklo, než by se pouštěl do nezávazné konverzace s cizí ženou.

Nakonec promluvil: „Nejste místní, že?“

„Je to tak vidět?“ zeptala jsem se.

Řídké šedé mraky se začaly rozestupovat a odhalovaly útržky kobaltově modré oblohy. Muž mě přejel pohledem a pak se podíval na moje auto – jediné, které parkovalo poblíž. Moje pětidvéřové auto s poznávací značkou státu Ohio jasně ukazovalo, z jaké dálky jsem přijela, abych se pokusila postavit si tady vzdušný zámek.

„Není tady moc lidí, kteří by nosili vlněné oblečení, hlavně v téhle roční době.“ Úsměv mu zažehl v očích plamínky a zahnal smutek. Odhadovala jsem, že mu může být tak kolem třiceti. Měl na sobě trochu pomačkanou propínací košili s krátkým rukávem se vzorkem miniaturních červených krabů a modré keprové šortky. Na nohou měl ošlapané mokasíny bez ponožek.

„Vím, že se to na pláž moc nehodí, ale je to moje sako pro štěstí.“ Zatahala jsem se za rukáv svého fialového tečkovaného saka. Byl to drahý vintage kousek, který jsem před lety objevila za hubičku v charitativním obchodě, protože měl roztržený rukáv, což jsem si doma za pár minut spravila. Když jsem si ho vzala na pohovor, dostala jsem každou práci, o kterou jsem se ucházela. Každou ze dvou prací, ale stejně.

„Takže potřebujete štěstí?“ V jeho hlase byl sotva znatelný jižanský přízvuk.

Usmála jsem se a doufala, že vidí jen moje naděje, a ne mé obavy. „To potřebujeme všichni, ne?“

Podíval se na svou levou ruku bez prstýnku a pokrčil prsty. „Někdo věří, že své štěstí si tvoříme sami.“

Mezi nás se snesl motýl, podle oranžovo-černého vzoru se dalo snadno určit, že je to monarcha stěhovavý. Odvětila jsem: „No, já k těmhle lidem nepatřím. Beru všechno štěstí, co můžu.“ Všimla jsem si, že tento monarcha má zvláštní anomálii – na pravém horním křídle měl bílou špičku, jako by si ji namočil do barvy. Ta neobvyklá skvrna se leskla a i v tomhle šedivém ránu hrála všemi barvami.

Zafoukal vítr a muž s hlubokým nádechem zvedl bradu, jako by se celou dobu, co tady stál, dusil. „Mimochodem, já jsem Sam a tohle je Norman.“ Ten vyjedl misku a růžovým jazýčkem si olizoval čumák. „Vy jste tady na dovolené?“ Se zdviženým obočím se naklonil trochu dopředu a evidentně čekal, že mu prozradím své jméno.

Když stál tak blízko, snadno jsem mohla zachytit jeho vůni. Lískové ořechy a citrusy, hluboké lesy a melancholie.

„Já jsem Ava. A jsem tady kvůli pracovnímu pohovoru.“ Najednou jsem pocítila nevolnost z toho, že svým příjezdem sem tak riskuju. Ještě předevčírem jsem nikdy nebyla dál než sto kilometrů od domova. Sakra, vždyť mám řidičák teprve dva roky. A najednou jsem byla v Driftwoodu v Alabamě jen proto, že jsem dostala vzkaz od nějakého ducha – zarazila jsem se v myšlenkách a pak jsem se poopravila – proto, že jsem dostala ten tajemný dopis.

Když jsem ho tehdy otevřela, ta věta získáš všechno, cos vždycky chtěla zněla jako šance začít nový život, udělat s důvěrou krok do neznáma. A proto jsem teď byla tady, cizinka v krásné cizí zemi, připravená chopit se velké, strach nahánějící příležitosti.

„Chápu,“ odtušil Sam. „Tím se vysvětluje to sako pro štěstí.“

Přikývla jsem.

Otočil se tváří proti větru a znovu se zhluboka nadechl. „Nejsem si jistý, jestli ho potřebujete. Cítím dnes ve vzduchu štěstí. Vznáší se všude kolem vás.“

„To je tím sakem, věřte mi.“

On se jen usmál, jako by to věděl líp, ale byl příliš dobře vychovaný na to, aby se se mnou hádal.

Motýl pořád poletoval kolem, trochu trhaně a chaoticky, skoro jako by byl opilý. Několikrát slétl níž a zase se vznesl, až mi nakonec přistál na předloktí. Tam pomalu rozevřel a složil křídla, jejich šum skoro přehlušil okolní zvuky. „Jsou i motýli symbolem štěstí?“

Zlaté flíčky v jeho očích zastřel smutek. „Nikdy jsem neslyšel o tom, že by motýl symbolizoval štěstí, ale kdoví? V těchhle končinách lidé většinou věří, že motýli symbolizují život – přesněji řečeno posmrtný život. Většina místních lidí by vám řekla, že když se na vás posadí motýl, navštívil vás nějaký člověk z vašeho okolí, který nedávno zemřel.“

Ztěžka jsem polkla při vzpomínce na tu motýlí známku na dopisu a napadlo mě, že ten zvuk motýlích křídel připomíná bušení srdce. Byl ten motýl… Alex?

Zavalil mě nápor emocí a nemohla jsem se rozhodnout, jestli mám toho motýla ze svého rukávu smést, nebo si ho přivinout blíž. „Kdokoli jiný by to řekl, ale vy ne? Nevěříte tomu?“

„Já už ani nevím, čemu vlastně věřím.“ Z jeho hlasu zaznívala tíseň a truchlení, které jasně naznačovaly smutný konec nějakého příběhu, aniž by prozradily jeho začátek. Špičkou prstu jsem motýla posunula směrem k němu. „Ráda se s vámi podělím.“

V očích mu probleskl zmatek. Otočil se, aby odvázal Normanovo vodítko, pak zvedl ze země prázdnou misku od šlehačky a hodil ji do nejbližšího odpadkového koše. „Myslím, že takhle to nefunguje, ale stejně díky. Je to od vás opravdu milé. Ale pokud nosí motýli štěstí, vyhrála jste jackpot, když jste sem přijela – létá jich tady v tuhle roční dobu spousta. Zhruba za měsíc jich bude plné město, nebe se zbarví do oranžova, protože budou na zimu odlétat na jih. Ve městě budou koncem října oslavy – Motýlí svátek. To je tady významná akce.“

Pomyšlení na to, že uvidím něco podobného, mě naplnilo radostí, jakou jsem už hodně dlouho nepocítila. Ale pokud tady chci chvíli zůstat, potřebuju práci. Zkontrolovala jsem čas – 8:58. Už jsem se nemohla zdržovat. „Musím jít. Ráda jsem vás oba poznala.“

Přikývl a v očích se mu znovu objevila zvědavost. „Vítejte v Driftwoodu, Avo. Možná se ještě uvidíme.“

Jakmile odešli, odnesla jsem motýla do vysokého květináče, který přetékal květy, a opatrně jsem ho posadila na růžové okvětní plátky. Otevřel a zavřel křídla a mým uším to znovu zaznělo jako tepot srdce.

Ne, to nemohl být Alex. To je nesmysl. Byl to jen motýl.

Když začal kostelní zvon ohlašovat celou hodinu, spěšně jsem vešla do dveří, zatímco mi v hlavě pořád dokola zněla ta jedna věta z dopisu. Buď sama sebou a všechno bude v pořádku. Chtěla jsem tomu věřit. Zoufale jsem si to přála.

Ale jak by to bylo možné, když se nedalo popřít, že právě to, že jsem byla sama sebou, vedlo k Alexandrově smrti?

2.

Maggie

„Začíná přicházet o rozum. Možná už o něj přišel. Zmizel spolu s těmi věcmi, které se mu doma ztratily.“

„Desmondova hlava je v pořádku, Maggie,“ namítla Carmella Brasil a pozorovala mě, jak za pultem plním kelímek ledem a pak sahám pro mléko. „Možná je trochu excentrický, ale v pohodě. Ty věci v jeho domě se prostě jen dostaly na nesprávné místo – copak ti neřekl, že je našel?“

To mi řekl, ale to spíš potvrzovalo můj názor na otcovu pomatenou mysl, než aby ho vyvracelo. Za pár měsíců mu bude sedmdesát. Copak není ještě moc mladý na to, aby měl potíže s pamětí? Připadal mi mladý, ale možná to bylo tím, že byl málokdy v souladu se svým věkem. Desmond „Dez“ Brightwell se často choval jako puberťák a mnohdy jsem dělala rodiče já jemu, i když by to mělo být obráceně.

Nepomáhal tomu ani fakt, že on a můj syn Noah byli nejlepší kamarádi, nerozluční parťáci při nejrůznějších skopičinách, dokud Noah minulý rok nevylétl z hnízda a neodešel na vysokou, čímž začala nejlepší doba jeho života – a pro mě peklo. Prázdné hnízdo je hezky znějící výraz pro situaci, kdy máte srdce rozlomené na dva kusy a jeden z nich se odstěhuje do jiného státu.

„I když připouštím, že výraz excentrický je možná moc mírný,“ dodala Carmella s úsměvem, který jí zvýraznil jemné vrásky u očí.

Ve čtyřiašedesáti letech byla Carmella neuvěřitelně krásná, s úžasnými křivkami a stylem. Byla dlouhodobou majitelkou realitní kanceláře v Driftwoodu a dokázala důstojně stárnout, což připisovala tvrdé práci, správné stravě a svým latinskoamerickým genům. Její obvyklá objednávka byla „iced dirty chai latte“, který se ani nenabízel na nápojovém lístku. Ale tady, v kavárně U Straky, uděláme někdy výjimku.

Když jsem jí do kelímku přidávala sirup, zvonek na dveřích zacinkal. Rychle jsem se tam podívala, jako vždycky s nadějí, že vchází moje máma. Ale nevešla. Těmi dveřmi neprošla už celých sedmadvacet let. Usmála jsem se na nově příchozího. „Dobré ráno, Redmonde. Hned jsem u vás.“

Zalétla jsem očima k Estrelle Cormierové, která seděla u svého oblíbeného stolu blízko panoramatického okna a bedlivě mě pozorovala. Třpytky na jejích černých šatech se jen blýskaly. Překvapovalo mě, že ještě nezavedla řeč na mého otce. Estrelle měla totiž od přírody sklon míchat se do věcí, které se jí netýkaly.

Usmála jsem se na ni a rozhlédla se kolem. V kavárně panoval momentálně docela klid, což bylo dobře, protože dnes ráno jsem tu byla jedinou obsluhující. Kromě Carmelly, Estrelle a teď Redmonda seděla vzadu ještě paní Pollardová u velké tabule, sahající od podlahy až po strop.

„Nespěchej, Maggie,“ řekl Redmond. Opřel se vedle vitríny s pečivem a úkosem si prohlížel sladké kousky, které sem brzy ráno doručil Donovan Quinlan z pekárny U Plážové myšky.

Odsunula jsem stranou neodbytné myšlenky ohledně Donovanova nedávného návratu do města a nalila jsem do kelímku espresso, nasadila na ně víčko a rychle jsem s ním zatočila. Když jsem položila nápoj na pult před Carmellu, navázala jsem na náš rozhovor. „Táta je excentrik, to rozhodně, ale tohle je něco víc. Přestal jíst trhané vepřové, své nejoblíbenější jídlo, a mluví o tom, že se stane vegetariánem. Přitom nesnáší zeleninu. A onehdy jsem ho zahlédla při joggingu na pláži. Jogging. Vždyť víš, co si myslí o pravidelném cvičení.“

Zvedla obočí. „Jogging? Opravdu?“

„To mu prospěje,“ vložil se do toho Redmond. „Kdo se nehýbe, ztrácí svaly.“

Zrzavý a extrémně nabušený Redmond měl těsně před padesátkou a byl majitelem místní posilovny jednoduše pojmenované po něm. A i když upíral roztoužený pohled na borůvkový zákusek s krémovou polevou, nekoupil by si ho. Podle městských tamtamů byla jeho posedlost zdravým životním stylem jedním z důvodů, proč byl už zase single – minulý měsíc se před místním klenotnictvím hrozně pohádal se svým partnerem Javierem, kterému obchod patřil, kvůli Javierově slabosti pro skořicové rolky a mocha latte. Každý z nich pak vyrazil opačným směrem a od té doby spolu skoro nepromluvili – tedy kromě debat týkajících se péče o jejich milovaného papouška.

Redmond se obrátil k pečivu zády. Na sobě měl praktické šedé tričko bez rukávů a sportovní šortky, svůj běžný oděv, i když Javier se snažil jeho šatník trochu obohatit. „Když chce člověk být zdravý, neexistuje žádná věková hranice. Kolik je teď Dezovi let?“

„Osmašedesát,“ odpověděla jsem a v duchu slyšela tátův hlas: Jsi jen tak stará, jak si myslíš, holčičko. A já si rád myslím, že je mi něco přes čtyřicet. Ne, přes třicet. Ne, přes dvacet. Tadáá. To bývaly doby, to ti řeknu.

Když mu bylo mezi dvaceti a třiceti, procestoval můj táta svět, ale rád říkal, že všechna jeho dobrodružství nebyla ničím ve srovnání s tím, když v osmadvaceti potkal mou mámu Tuppence v průvodu masek na Masopustní úterý. Když ji uviděl stát u cesty, seskočil z alegorického vozu, který řídil, aby jí nabídl sušenku a své srdce. Obojí nadšeně přijala. Všechno dělala s nadšením. Potom se usadili tady v Driftwoodu a byli nerozluční, dokud… Zavrtěla jsem hlavou. Do těchhle úvah se teď pouštět nebudu.

„Máme v tělocvičně jeden kurz pro lidi přes šedesát, který by ho mohl zajímat. Je zaměřený hlavně na taneční pohyby, skvělé pro srdce.“ Redmond se podíval na Carmellu a ta mu upřený pohled oplatila, jako by ho vyzývala, aby se neopovážil poznamenat něco o její tělesné zdatnosti. Byl dost chytrý na to, aby odvrátil zrak.

„Povím mu o tom,“ slíbila jsem mu a naťukala Carmellinu objednávku do pokladny. „Ale starosti mi nedělá jen jeho nový, zdravý životní styl. Prodává většinu svého majetku. Ani nevím, kolikrát mi řekl, že by si radši uřízl ruku, než by se vzdal svých pokladů, a najednou plánuje, že uspořádá velký výprodej, a chce z toho udělat událost pro celé město.“

Už jako malá jsem získala přezdívku Straka. Jakmile jsem se naučila chodit, vyrážela jsem sbírat cokoli blýskavého nebo neobvyklého – protože jsem viděla, že moji rodiče dělají totéž. Až když jsem byla o něco starší, zúžil se můj zájem jen na velice specifické předměty. Ale můj otec vždycky sbíral cokoli, co se mu zalíbilo, bez jakéhokoli logického důvodu. Ty věci zaplnily dva velké skladovací prostory a každý kout jeho domu. S žádnou z nich se nedokázal rozloučit. Až dodneška – jak to vypadá.

Carmella se přehrabovala v kabelce, aby našla peněženku. „Vždyť víš, jak Dez rád plete páté přes deváté. Říká, že to dělá život zajímavější.“

Carmellu jsem znala… odjakživa. Byla nejlepší kamarádkou mé matky a od mých jedenácti let se snažila vyplnit v mém životě mezery způsobené máminou nepřítomností. Byl to nesplnitelný úkol, ale měla jsem ji moc ráda za to, že se o to snažila.

„A co ty řeči o tom, že prodá kavárnu? To není popletenost, to je…“ hledala jsem správná slova.

„To je ten nejhloupější nápad, co jsem v životě slyšela!“ zvolala paní Pollardová.

„Děkuju, paní Pollardová,“ řekla jsem. „Přesně tak to je. Je to hloupost.“

„Dez chce prodat kavárnu?“ zeptal se Redmond nevěřícně.

„Ne.“ Setřela jsem kapky vody z pultu a snažila se zahnat nastupující bolest hlavy. „Prostě nedávno něco takového zmínil, to je všechno. Jen řeči.“

Když jsem se táty zeptala, proč o prodeji vůbec uvažuje, odpověděl jen: „Vlny změn by měl člověk vítat, Maggie. Můžou odkrýt krásu a nevýslovné poklady. Možná přišel čas, abych všechno opustil a posunul se dál.“

Milovala jsem objevování pokladů stejně jako on – možná víc – ale taky jsem věděla, že vlny změn můžou být ničivé a smést všechno, co jim stojí v cestě. Hlavně rodiny. Tak proč měnit něco, co funguje?

Carmelle v očích probleskl soucit. „Nemyslím, že by to byly jen řeči. Plánuje, že si nechá vypracovat ohodnocení podniku a dává dohromady výkazy příjmů – to jsou věci, které potřebuje, aby mohl nabídnout kavárnu k prodeji.“

Redmond vykulil oči a hvízdl.

Srdce se mi rozbušilo jako o závod. To nedávalo smysl. Táta by kavárnu neprodal. Byla to mámina kavárna. Srdce tohoto města. Její zavření by mělo zničující následky. Tady se lidé seznamovali a scházeli, tady se sdílely klípky a dojednávaly obchody. Kamarádi se tu smáli tak, až slzeli. Scházely se tady Mořské panny. Začínaly tady vztahy a některé i končily. Tady to tepalo životem. A děla se tu i kouzla, související se zvláštními věcmi, které jsem sbírala.

Zvonek na dveřích znovu zacinkal, a když už to nemohla být moje máma, doufala jsem, že to bude Rosemary Clarková, nejlepší zaměstnankyně na světě. Ráno volala, že má problémy s autem a bude mít zpoždění. Ale namísto ní vklouzla dovnitř Sienna Hopkinsová.

Dnešní relativně ospalé ráno bylo jen příslovečným klidem před bouří, protože mi bylo jasné, že brzy přijdou Mořské panny, driftwoodský klub hledačů pokladů na plážích. Přicházeli každé ráno kolem deváté potom, co si s kyblíky prošli pláž a posbírali tam nejrůznější zajímavé věci, jako je naplavené dřevo, mušle, zkameněliny a vyplavená semena. Nejvíc se většinou pídili po mořském skle, které bylo na našich plážích velice vzácné, ale po bouřce byla větší šance nějaké najít. Takže díky včerejšímu špatnému počasí dnes přijde nejspíš dvakrát, možná třikrát tolik hledačů než obvykle.

Rychle jsem přelétla očima malou jídelnu a bylo mi jasné, že se do ní všichni rozhodně nevejdou. Ale stejně přijdou a pak budou postávat na chodníku nebo posedávat v parku přes ulici. Najednou jsem pocítila příliv lásky k lidem v tomhle jižanském městečku a vděk za jejich podporu mé kavárny – a všech obchůdků tady na náměstí.

Nedokázala jsem si představit, že bych se měla odstěhovat, a rozhodně ne na sever, jako to udělala Effie Reyesová, která mi dala minulý týden výpověď, aby následovala svého přítele na koňský ranč ve Wyomingu. Na druhé straně jsem nebyla do žádného muže tak zamilovaná, abych ho slepě následovala kamkoli. Přinejmenším už dlouho ne – a tam, kam odešel ten poslední, jsem ho následovat nechtěla. Nebo spíš nemohla.

Byla jsem připoutaná k tomuto městu, k vodě. Když jsem byla příliš dlouho daleko od pláže, zmizela z mého života magie a byl to velice podobný pocit, jako bych znovu ztratila svou mámu. To ona se se mnou o svou magii podělila v den, kdy zmizela. Dokud jsem tu magii měla, měla jsem i naději.

Zrak mi automaticky zalétl ke Koutku kuriozit. V zadním rohu obchodu byly diagonálně umístěné police z naplaveného dřeva upravené tak, aby připomínaly dubový strom. Na nich stály drobnosti, které jsem za léta nasbírala a které tady teď čekaly na své osudem určené společníky. Nahoře na stromě seděla elegantní straka z tmavého dřeva, s malou růžovou mašličkou na hlavě. Vypadala klidná, vyrovnaná a hrdá na svoji sbírku.

Mraky se na chvíli roztrhly a jídelnu zalil paprsek světla. Podívala jsem se k přednímu oknu a zjistila, že mě Estrelle pořád ještě pozoruje. Hleděla na mě skrze svůj závojíček tak pronikavě, jako by mi viděla přímo do srdce, kde se skrývají mé největší naděje i obavy.

Najednou jsem se cítila zranitelná, tak jsem raději zaměřila pozornost na Siennu. „Dobré ráno,“ pozdravila jsem ji vesele a snažila se skrýt pocit vděčnosti, že už u mě nepracuje. Byla to milá a optimistická dívka, ale za pultem naprostá katastrofa.

Sienna se rozhlédla po obchodě a vydala se k vitríně s pečivem. „Dobré ráno všem.“

Všichni jí odpověděli na pozdrav a já jsem se usmála. Tohle byla jedna z věcí, které jsem měla na kavárně nejradši. Dnes už v Driftwoodu fungovala třicátý pátý rok – matka ji otevřela, když mi byly tři. Ráno tady často panovala příjemná sousedská atmosféra, kde se dokonce i turisté cítili jako doma.

„Dnes nejsou žádné croissanty?“ zeptala se Sienna.

„Bohužel, pekárna teď nemá dost lidí, takže omezili sortiment,“ vysvětlila jsem jí.

Redmond se ještě jednou podíval na koblihy a pak se zeptal: „Dez už si tě najal, Carmello? Podepsal s tebou smlouvu?“

Mávla kartou nad čtečkou a jako vždycky vyťukala štědré spropitné. „Ne, ještě ne.“

Vydechla jsem úlevou. Kdyby to táta myslel vážně, podepsal by smlouvu.

Sienna zvedla hlavu, jako by ve vzduchu vycítila napětí. „Co se děje?“

„Dez prodává kavárnu,“ objasnila jí paní Pollardová. Tenhle týden byl na tabuli napsaný její recept – vanilkové vdolečky – a ona seděla u tabule pyšná jako páv, připravená sdílet své tipy na pečení s kýmkoli, kdo by měl zájem. Byla vdova, něco přes sedmdesát, měla spoustu volného času a ráda byla v centru dění.

Sienně klesla brada. „Prodává? To je bláznovství.“

„Ale neprodává,“ zopakovala jsem. „Jen něco v tom smyslu zmínil.“

Sienna si přitiskla ruce na hruď. „Ach, díkybohu. Bez téhle kavárny si Driftwood nedokážu představit.“ Zazubila se. „Je ještě starší než já. Je to prostě místní konstituce.“

Nejistě jsme na ni pohlédli.

„Instituce?“ navrhla Carmella.

„Přesně,“ usmála se Sienna.

I když měla zmatek ve slovní zásobě, málem mě dohnala k slzám. Měla pravdu. Driftwood by bez kavárny U Straky nebyl stejný – chybělo by mu srdce. Táta to věděl, a proto jsem si byla jistá, že to s prodejem nemyslí vážně, i když o něm mluvil. Šlo o něco jiného. Něco se dělo. Něco velkého.

Mrkáním jsem zahnala slzy a otočila jsem se k Redmondovi. „Mandlové latte?“

Přikývl. „S sebou, prosím.“

„Myslíte, že ty řeči o prodeji můžou souviset s tím náměsíčnickým incidentem před pár měsíci?“ zeptala se Sienna polohlasem. „Lidi si povídali, že mu možná začíná trochu šplouchat na maják.“

Protočila jsem panenky. Většina lidí by se mi s tímhle typem klepů nesvěřovala tak přímočaře, ale Sienna byla jako otevřená kniha. Bylo jí něco přes dvacet a pracovala už skoro ve všech obchodech ve městě, ale zatím nenašla místo, kde by jí to vyhovovalo, a za sebou zanechávala spoušť. Upřímně řečeno byla jedním z nejnešikovnějších a nejzmatenějších lidí, s kterými jsem kdy pracovala. Měla blond vlasy a hnědé oči. Připomínala mi zpěvačku Carrie Underwoodovou v počátcích její kariéry. Říkala jsem si, jak často asi Siennina rodina prosila Ježíše, aby ji konečně zavedl na správnou cestu a ušetřil ji pohromy. Já sama jsem se za ni takhle modlila víc než jednou.

„Já si to o něm nemyslím,“ dodala rychle Sienna, jako by si najednou uvědomila, že její slova mohla znít nezdvořile. „No ale teď mám trochu pochybnosti. Malé, nestojí ani za řeč.“

Doufala jsem, že všichni už zapomněli, jak paní Pollardová našla tátu, jak se potmě prochází venku jen ve spodním prádle. Ale lidi tady mají dobrou paměť. Na nic se doopravdy nezapomene. Tátovo noční dobrodružství otevřelo v mé hlavě Pandořinu skříňku s obavami, a abych je uklidnila, začala jsem si pohrávat s myšlenkou, že se k němu nastěhuju. Ne že bych se chtěla stěhovat – měla jsem moc ráda svůj dům a svůj vlastní prostor – ale vypadalo to jako to nejlepší řešení pro můj klid a jeho bezpečí.

On to ale okamžitě odmítl a nemínil o tom diskutovat.

Paní Pollardová tence vypískla a usrkla kávy. „Ta náměsíčnost, to bylo něco jiného. Dobře jsem ho tu noc viděla.“ Ovívala se jednou z kartiček s recepty, které si nechala vytisknout jen pro jistotu, kdyby někdo neměl čas si jej zapsat nebo vyfotit.

Z nějakého důvodu jsem očima vyhledala Estrelle, která tiše seděla u okna a sledovala i poslouchala všechno, co se kolem dělo. Zvedla obočí mým směrem a přísahala bych, že jsem v jejích světlých očích zahlédla pobavení, i když na tu dálku bylo těžké to říct jistě. Znovu jsem si položila otázku, proč se ještě nevložila do debaty. Její mlčení bylo velice neobvyklé. A trochu znepokojující.

Redmond luskl prsty. „To jeho chození ve spánku bylo v době, kdy začal mluvit o tom, že vidí duchy, že?“

Snažila jsem se nebrat ten rozhovor na vědomí a šla jsem připravit mandlové latte. Obvykle mi práce pomohla zklidnit vnitřní zmatek. Tady v kavárně jsem měla všechno plně pod kontrolou a bylo to tak už od doby, kdy mi bylo devatenáct. Tehdy mi táta, který toužil změnit svoje životní tempo, naložil podnikání na bedra s tím, že mám už dost zkušeností, abych to zvládla sama.

Ale dnes to tu pro mě bylo trochu stresující. A stres byl podle mého lékaře to poslední, co jsem v životě potřebovala.

„Duchy?“ podivila se Sienna. „Fakt? O tom jsem neslyšela.“

Bože, jak o tom mohla neslyšet? Jenže pak jsem si vzpomněla, že když o tom poprvé začal mluvit, byla mimo město, na návštěvě u příbuzných. Než se za dva týdny vrátila zpátky, už se zase mluvilo o tom, jak šestnáctiletý Ambrose Symons vyjel na své elektrické koloběžce mimo cestu, do záhonu rajčat paní Harlinové, protože se díval po nějaké ženě v bikinách, která mířila na pláž. Přitom se sice nezranil, ale paní Harlinová na něj vyběhla se smetákem a on skončil s tržnou ránou na paži, která si vyžádala čtyři stehy. Nakonec nikdo nikoho nezažaloval.

„Jen jednoho ducha,“ upřesnila jsem, než si ta historka začne žít svým vlastním životem. Snažila jsem se přehlušit konverzaci tím, že jsem zapnula napěňovač mléka, ale bohužel jsem i tak všechno slyšela.

Redmond řekl: „Dez mluvil o tom, že v jeho domě straší, a vykládal všem, kdo chtěli poslouchat, že se u něj v noci zjevuje duch, dělá hluk a hrozný nepořádek. Nezdálo se, že by mu to dělalo starosti. Vlastně to vypadalo, že se tím spíš baví.“

Carmella dodala: „Vždycky se mu líbily duchařské historky.“

Já jsem netušila, co si mám o tom tátově duchovi myslet. Nejdřív jsem to nebrala vážně. Říkala jsem si, že si jen dělá legraci, ale jednou odpoledne jsem se stavila u něj doma a viděla tu spoušť na vlastní oči. Táta nebyl přehnaně pořádný, ale nebyl ani úplný bordelář. Ten chaos v jeho domě se mu vůbec nepodobal. Bylo to přinejmenším znepokojivé a nedalo se to ignorovat. Jelikož díkybohu nechtěl, abych se k němu přestěhovala já, napadlo mě, že mu najmu stálou pečovatelku, která by s ním bydlela. Dokonce jsem mu nabídla, že to zaplatím. Ne že bych na to opravdu měla. Smetl to ze stolu se srdečným smíchem, který neutichl, dokud mě jemně nedostrkal ke dveřím.

„Můj duch je prostě nepořádník a já mám na práci jiné věci než uklízet. Všechno je v pohodě, ty moje malá strako. Nedělej si starosti.“

Sienna se zeptala: „Myslí si snad, že ten duch je jeho ž–“ Pak se zarazila a bezradně se rozhlédla kolem.

Carmella rychle zaplnila trapné ticho. „Podle mě se Dez chová jako člověk, který je připravený na změnu. A ta není vždycky špatná.“

„Aha!“ Sienně se ulevilo. „Možná prodává kavárnu, protože plánuje odchod do důchodu. Jednou mi řekl, že by chtěl jet lodí na cestu kolem světa. To by byla paráda.“

Otřela jsem trubičku napěňovače a upřela na ni prázdný pohled. Proč by táta něco takového říkal? Svět už viděl. Teď by z Driftwoodu neodjel. Ne bez mojí mámy. A určitě ne na lodi – věděl, jak se toho bojím. Navíc jsem se s ním docela nedávno bavila o odchodu do důchodu a tvrdil, že na to ještě není připravený. Rád pracoval, potřeboval být něčím zaměstnaný. Od té doby, co mi předal kavárnu, se zabýval renovací domů a bytů v okolí a jejich přeměnou na nájemní bydlení – opravoval všechno možné, jen ne dům, který mi levně prodal. Velice levně.

Nebyla jsem si jistá, co se s ním děje, ale nešlo jen o odchod do důchodu. Asi před měsícem jsme spolu měli jít na večeři, ale on nepřišel. Když jsem se stavila u něj doma, zjistila jsem, že chaos přetrvává. A co bylo horší – zanedbával Molly. Miska jeho nevrlé kočky byla úplně suchá. A taky jsem měla osmatřicáté narozeniny, na které zapomněl.

Když se otec konečně vrátil domů, hrozně se omlouval a snažil se svou roztržitost bagatelizovat. Náš rozhovor rychle přerostl v hádku. Když jsem znovu navrhla, že najmu někoho, kdo dohlédne na něj, na dům a na Molly, jeho obvykle přívětivou náladu vystřídal vztek. To bylo něco tak neobvyklého, že mě to úplně umlčelo.

„Dost, Magdaleno,“ vyštěkl. „To stačí. Zapomeň na to. Nech to být.“

Pak mu tvář zvlídněla. Vztek zmizel stejně rychle, jako se objevil. Popadl křiklavě pomalovaný porcelánový svícen ve tvaru opice, předstíral, že je to mikrofon a zapěl známý song o matce Mary a jejích moudrých slovech – nikdy si nenechal ujít příležitost zazpívat nějakou písničku od Beatles. Tím spíš, když její text pomohl odlehčit situaci.

Po téhle návštěvě jsem byla tak frustrovaná, že jsem hned zašla do své kanceláře v kavárně a naťukala na mámině starém psacím stroji inzerát, že se hledá domácí pečovatelka. Vyvěsila jsem ho do výlohy, kde si ho příští den bude moci přečíst každý příchozí, a dokonce jsem uvažovala i o tom, že ho rozešlu do místních online skupin. To odhodlání mi vydrželo zhruba dvě minuty. Pak jsem ztratila odvahu a ten inzerát sundala. Zmačkala jsem ho, vyhodila do popelnice za kavárnou a s těžkým srdcem si šla lehnout.

Teď táta mluvil o prodeji kavárny a já jsem zalitovala, že jsem tam ten inzerát nenechala, protože by se mi hodil nějaký špion. Někdo, kdo by mi podával zprávy o jeho neobvyklém chování. Navíc jsem chtěla mít jistotu, že Molly bude mít vždycky plnou misku. Měly jsme trochu konfliktní vztah, ale stejně mi na ní záleželo.

Podala jsem Redmondovi jeho latte a namarkovala mu objednávku. Usrkl a blaženě si povzdechl. „Vynikající jako obvykle, Maggie.“

Zrovna když platil, zvonek na dveřích ohlásil dalšího návštěvníka. To zvonění mi šlo trochu na nervy, ale ulehčeně jsem vydechla, když jsem zjistila, že je to Rose.

„Omlouvám se, že jdu pozdě!“ zavolala cestou přes jídelnu a hned zabočila za pult, dlouhé tmavé copy protkané stříbrnými nitkami za ní jen vlály. Odložila si kabelku a popadla zástěru. „Dobrý den všem!“

Znovu jí všichni odpověděli a mně se hned zlepšila nálada.

„Kdo je na řadě?“ zeptala se a při tom si ještě uvazovala uzel na zástěře.

Zatímco si Sienna objednávala, Carmella na mě kývla a pak ukázala dozadu do chodby. Následovala jsem ji tam, a když jsem za ní došla, jemně se dotkla mé paže.

„Kdys měla naposledy dovolenou, Maggie? Možná si děláš starosti o tátu, ale já si zase dělám starosti o tebe. Vypadáš, že se každou chvíli složíš. Pořád pracuješ nebo někde pobíháš a staráš se o jiné lidi – nikdy si neuděláš čas jen pro sebe.“

Carmella mě vzala za ruku a pevně ji stiskla. „Přestaň, Maggie. Jen si zvýšíš tlak.“

Pozorně jsem se na ni podívala. „Ty něco víš, že ano?“