Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

B.V. Larson v nakladatelství

Série Rebel Fleet

Povstalecká flotila

Flotila Orionu

Flotila Alfa*

Flotila Země*

* Připravujeme

ORION FLEET by B.V. Larson

Copyright © 2016 by B.V. Larson

Cover © Tomasz Maroński, 2022

Translation © Zuzana Komprdová, 2022

ISBN epub 978-80-7594-580-8

ISBN mobi 978-80-7594-581-5

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Tato kniha je dílem fikce. Jména, postavy, místa i události jsou buď produktem autorovy představivosti, nebo jsou využity fiktivně. Jakákoli podobnost se skutečnými událostmi, lokalitami nebo osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná. Všechna práva vyhrazena. Žádná část tohoto díla nesmí být reprodukována ani zprostředkována v žádné podobě a žádným způsobem bez písemného souhlasu autora.

=1=

Prvním pozemským mezihvězdným sondám se říkalo „hvězdné střely“ a byly to kovové disky o velikosti čtvrťáku.

V době, kdy jsme vypustili první, jsem se zrovna poflakoval po laboratořích v Los Alamos a na řetězec událostí, které následovaly, nikdy nezapomenu.

„Poručíku Blakeu,“ oslovil mě doktor Abrams přísně. Měl jeden z těch evropských přízvuků, kvůli kterému zněl jako protiva – což byl. „Ustupte, poručíku, prosím.“

Abrams mi připomínal popudlivého ptáka. Byl malý, pohyboval se rychle a vždycky měl na sobě bílý laboratorní plášť, který za ním plandal. Vzhled dotvářel ostrý nos připomínající zobák, který mu trčel zpod jeho tlustých brýlí.

„Jasná věc, doktore,“ řekl jsem a o půl kroku ustoupil.

Abrams mě probodl nespokojeným pohledem, ale dál se mnou nezabýval. Podle něj jsem na zelené boží zemi jenom plýtval uhlíkem. A co bylo horší, narušoval jsem mu jeho prostor k dýchání už jenom tím, že jsem se nacházel v jeho laboratoři.

K jeho rozmrzelosti lidi z vlády trvali na tom, abych byl dnes přítomen – stejně jako u každého dalšího experimentu, tiskovky a meetingu zaměstnanců. Dnešek byl prvním dnem mého dozoru a on z toho radost neměl.

Kdyby mohl, vyhodil by mě. A pokud jde o mě, klidně by mu to mohlo projít. Měl jsem za to, že politici chtějí asociovat můj obličej s Abramsovými vesmírnými rozvojovými projekty kvůli PR, ale tohle všechno šlo mimo něj.

Abrams si povzdechl a ohlédl se na své přístroje. Netrpělivě dal svými skvrnami pokrytými prsty znamení, aby se pokračovalo v experimentu. Půl tuctu techniků v bílých pláštích se do toho pustilo a začalo ladit, nastavovat a překontrolovávat všechna digitální měřidla, která udržovala přehled o tom vesmírném kanónu, kolem kterého jsme kroužili. Ze dna obrovského válce začaly stoupat obláčky ledových výparů, které mě přiměly k něčemu, co Abrams nedokázal – ustoupit dozadu.

Abrams se obrátil ke kroužků reportérů a dronů s kamerami a podařilo se mu ze sebe vymáčknout drobný úsměv.

„Jsme připraveni pokračovat,“ řekl. „Tento experiment je hvězdná střela jedna sedm. Tentokrát vypouštíme skutečnou sondu, ne jenom další hrudku drahokamu. Cíl: Proxima Centauri.“

Spouštěcí mechanismus připadal pozoruhodný dokonce i mně. Abrams ho tisku vysvětlil navzdory tomu, že šlo o dobře zdokumentovaný proces.

„Nanoplavidlo představuje destička o hmotnosti několika gramů z umělého diamantu. Obsahuje kamery, fotonové trysky, zdroj energie a rádiový vysílač. Zdroj energie je založený na drobounké plutoniové baterii.“

Novináři přihlíželi a pohrávali si se svými nahrávacími zařízeními. Nikoho to zatím neohromilo.

„Ta nejúžasnější věc,“ pokračoval Abrams, „je to, jak je každá sonda levná. I když to jsou prototypy, jejich výroba nestojí o nic víc než výroba automobilu.“

Nezmínil vesmírné dělo, které bylo pěkně mastné.

„Takže tahle věc vypálí diamantovou střelu ke hvězdám?“ zeptal se jeden novinář.

Abrams na něj pohlédl s triumfální radostí. „Ne! Ne, vůbec ne! To je běžná mýlka. Toto projekční zařízení je zdroj energie – v zásadě jde o obří laser. Hvězdná střela je už nad námi na oběžné dráze. A je tu i odpalovací mechanismus, který sestává z několika kilometrů fotosenzitivního materiálu – říkáme mu světelná plachta. Tato plachta zachytí paprsek vypálený z tohoto laseru.“

Reportér se zamračil a ústa mu zůstala mírně pootevřená. Abramse to okamžitě dopálilo, ale dělal, co mohl, aby to na sobě nedal znát. Zaťal zuby a s nuceným úsměvem pokračoval v řeči.

„Chápejte,“ řekl, „představte si ten laser jako větrák a plachtu nahoře ve vesmíru jako papírového draka. Použijeme ten větrák na Zemi jako generátor pohonu. Zrychlení to bude fantastické.“

„Jak velké?“ zeptala se jiná reportérka.

Byla to rozkošná mladá žena s velkýma očima a horkokrevným vystupováním. Okamžitě mě popadla touha pozvat ji na rande – mám sebevražedný instinkt začínat si s vášnivými ženami.

„Tento laser generuje více než sto gigawattů energie,“ řekl Abrams. „Výsledný výboj se rozptýlí, aby se předešlo propálení – očekáváme však, že plachta dosáhne během asi dvaceti minut třiceti procent rychlosti světla.“

Tohle skupinu zjevně ohromilo. Projekt sice přišel s určitými prohlášeními – ale takovéhle zrychlení je překonávalo.

„Jak je možné dosáhnout takové rychlosti?“ chtěla vědět ta hezounká. Okamžitě mi bylo jasné, že chodila na vejšku a vědecké přednášky brala vážně.

„Uvědomte si, že ve vesmíru není prakticky žádné tření,“ vysvětloval Abrams. „Při působení síly na povrch tudíž vznikne neskutečný tlak, který velmi rychle způsobí, že cíl dosáhne závratné rychlosti.“

„Síly?“ zeptal se ten trumbera. Už se mu podařilo sklapnout povislou čelist a jeho popletený výraz nahradil skeptický. „Jak vyvine laser sílu?“

„Vyvine,“ prohlásil Abrams netrpělivě. „Prostě mi to věřte. Optická fyzika je můj koníček.“

Skupina se zasmála a moula, který trochu zčervenal, zmlkl.

„Je to otázka jednoduché matematiky,“ pokračoval Abrams. „Vyvinutí obrovské síly na malý objekt způsobí ohromné zrychlení. Sonda je velmi lehká, váží jen pár gramů. Plachta se rozpadne při startu, avšak sonda je mnohem odolnější a záhy se z ní stane účinná střela mířící ke vzdálené hvězdě.“

Skupina vypadala spokojeně. S očekáváním se podívali na obrazovky.

Abrams spráskl ruce. Všichni po tom hlasitém tlesknutí nadskočili.

„Takže!“ oznámil. „Je čas! Začněte s odpočtem!“

Blikající žlutá světla zapulzovala. Varovně zavřeštěly klaksony. Bylo to o dost efektivnější než napomínat. Skupina se stáhla od vesmírného děla – tedy obřího laseru. Všechny nás zneklidnilo, když jsme uviděli, jak se chladicí pláště pokrývají ledem a jak z tuctu míst splývá mrazivá mlha.

„Chladicí systémy jedou na maximum,“ řekl Abrams a oči mu zářily vzrušením. „Žádné errory – zahájíme start.“

Odpočítávání skončilo a pak se ozval zvuk – takové hučení. Všichni jsme dostali přidělené tmavé brýle, ale neviděl jsem ani ň.

„To je ono?“ zeptal jsem se překvapeně. „Nevidím žádný paprsek.“

„Samozřejmě že ne!“ řekl Abrams a prudce se ke mně otočil. „Kdybyste ho viděl, měl byste teď místo očí vařená vajíčka.“

Pokrčili jsme rameny a dál přihlíželi. Bylo to jaksi antiklimaktické. Žádný sloup ohně, žádný lomoz, jenom spousta čísel a shrbených techniků.

Sundal jsem si brýle a odložil je na ovládací panel. Reportérka s velkýma očima přistoupila blíž a podívala se na mě.

„Myslíte, že je to bezpečné?“ zeptala se.

Pokrčil jsem rameny. „Pokud tahle bestie vyletí do vzduchu, stejně jsme všichni v háji. Kus plastu mě nezachrání.“

Váhavě si sundala brýle a položila je vedle těch mých. Povzdechla si. Vypadala nespokojeně.

„Co se děje?“ zeptal jsem se jí.

Pokrčila rameny. „Nevím. Tohle je obrovský krok kupředu, ale nedá se to ani srovnat s tím, co už jsme viděli. Ti mimozemšťané mají gigantické lodě. Během okamžiku dokážou přeskakovat od hvězdy k hvězdě. My jsme právě vypálili střelu k naší nejbližší hvězdě, kam bude cestovat roky.“

Chápal jsem její zklamání. To, co bychom před pár lety považovali za fantastický úspěch, teď bledlo v porovnání s technologií povstaleckých Kherů – o majestátních Imperiálech ani nemluvě.

„Máme víc želízek v ohni než jen tohle,“ ujistil jsem ji tlumeným hlasem. „Jen se nebojte. Země není bezbranná.“

Její obrovské oči se rozzářily. „Vy o tom víte – osobně?“ zeptala se.

Odkašlal jsem si a pohodil rameny. Měl jsem držet zobák. V duchu jsem se kopnul. Byl jsem voják, měl jsem se líp hlídat.

„To je tajné, madam,“ řekl jsem a věnoval jí konejšivý úsměv. „Vy jste odsud, nebo z Washingtonu?“

Můj pokus o změnu tématu mi nespolkla.

„New York,“ řekla ostře. Přistoupila ke mně blíž a ztlumila hlas. „Já jsem Robin. Nezajdeme někam na jídlo, až bude po všem?“

Každičký instinkt v mé tupé lebce vyzpěvoval správnou odpověď: „ne“, ale já neposlouchal. Jako obvykle za těchto okolností.

„Ech… jasně, Robin.“

A bylo to. Bylo mi jasné, jak to dopadne – ale nedokázal jsem odolat. Poté co jsme se vrátili na Zemi, jsem pár měsíců chodil s Gwen, ale dlouhodobě nám to nevyšlo. Což znamenalo, že jsem byl takříkajíc k mání.

V ten moment vydalo dělo zvláštní zvuk – špatný zvuk. Ocelí potažená hadice se uvolnila, začala se klátit a prýštila z ní bílá mlha, která byla tak ledová, že jsem to cítil i z místa, kde jsem stál.

Půl tuctu techniků se skrčilo – vřískali a zakrývali si obličeje. Vlasy jim bělaly, zatímco kůže červenala.

„Pálí je to,“ řekla Robin a sevřela mi paži.

Udělal jsem krok dopředu, popadl zmítající se hadici a vytrhl ji ven. Ruka mě štípala, ale mlha teď unikala z mnohem vyššího místa a hadice se už nenacházela přímo uprostřed hloučku schoulených techniků.

„Sakra, to je ale ledový,“ řekl jsem, ustoupil a pustil hadici. Technici brzy dostali tu pohromu pod kontrolu, ale radost neměli.

„Přišli jsme o devadesát procent našeho zrychlení,“ hořekoval Abrams. „Museli jsme to vypnout moc brzy – jsme sotva na třech procentech rychlosti světla. Fiasko.“

Podle všeho mu moc nezáleželo na zraněných ani na jeho vybavení – jen na té jeho zatracené sondě.

„Nebojte se,“ řekl jsem mu. „Vesmír disponuje technologiemi, před kterými tahle hračka bledne. Brzy se tam ven podíváme.“

Probodl mě přimhouřenýma očima, ale neřekl nic. Vzápětí se vrátil k peskování svého zraněnému týmu. Někdo z nich za to může. Abrams jenom musel přijít na to kdo.

Robin mezitím zkoumala ocelovou hadici, kterou jsem předtím upustil. Šťouchala do ní propiskou.

„Je pokrytá ledem – a je z ocelového pletiva. Jak to, že jste ji vytrhl holýma rukama?“

„Obalil jsem si je rukávy,“ zalhal jsem a předvedl jí to.

Potřásla hlavou. „Co ten drink? Tenhle experiment je zjevně u konce.“

„Myslel jsem, že byla řeč o večeři.“

„To můžem taky – později.“

Zamyslel jsem se nad tím a pár vteřin jsem dokonce zvažoval, že teď opravdu řeknu „ne“.

Ale nakonec jsme z laboratorního komplexu odešli společně.

=2=

Los Alamos v Novém Mexiku se nachází vysoko v jižních Skalistých horách. Laboratoř samotná leží v nadmořské výšce více než dvou kilometrů. V sousedícím městě toho nebylo moc co dělat.

S Robin jsme sjeli k úpatí hory do Santa Fe – asi půlhodinová cesta po silnici plné serpentin. Z Robin se vyklubala pěkně odhodlaná dáma. Asi hodinu po nehodě v laboratoři jsme už spolu byli na jídle – pokud se vybírání chutných oříšků z misky v hotelovém baru během happy hour dá říkat jídlo.

Robin byla přímočaré děvče. A nasávala jako profík, preferovala bourbon z Kentucky s ledem. Dokonce se vyznala i ve značkách, od Jima Beama po Wild Turkey a všechno mezi tím.

„Ty se vyznáš,“ řekla mi po svém druhém panáku. „A to jsem tě měla za obyčejného pilota, kterého unesli mimozemšťané – ale ty jsi víc než to.“

Měla velké, hnědé, pronikavé oči, které mi připomněly ty Miiny. Zatraceně, jak mi ta šílená kočičanda chyběla. Věnoval jsem letmou myšlenku tomu, co se s ní stalo, a doufal jsem, že se jí doma na Ralu daří dobře.

„To jsi vedle,“ pověděl jsem Robin. „Nevím nic. Jsem trouba. Jsem jenom rekvizita, aby se měla vláda s čím promenádovat.“

Pomalu a nesouhlasně zavrtěla hlavou.

„Ale no tak, Leo,“ řekla, „dej mi aspoň něco. Proč to tajit? Však nás ti mimozemšťané nepozorujou. Je jim fuk, co tady na Zemi provádíme.“

„Proč ses nezeptala doktora Abramse na pokročilejší snahy?“

Odfrkla si. „Nejvíc ho zajímá ten jeho vesmírný kanón. Dost možná ani neví, na čem dalším se pracuje. Ale ty jo. Viděla jsem ti to na očích.“

Přejela dlaní po barpultu směrem k mé ruce a jedním nehtem s růžovým lakem mi poklepala na klouby.

Pyšním se tím, že se vyznám v lidech, a ona dávala velmi jasné signály. Byl čas zaplatit, abych si mohl zahrát.

Takovéhle momenty byly pro chlapa jako já vždycky obtížné. Mohl jsem ji teď hned vzít nahoru a užít si s ní, a potom si vybrat kteroukoli z několika možností, jak dál postupovat. Mohl bych jí povědět pár pikantností, nebo ji odmítnout a naštvat – nebo jí prostě zalhat a něco si vymyslet. Budiž dokladem mé dysfunkční osobnosti, že ta třetí možnost byla lákavá.

Ale místo toho jsem pokrčil rameny a zlomil její kouzlo.

„Nechceš zajít někam na večeři?“ zeptal jsem se. „Chlast na lačný žaludek mi nedělá dobře.“

Robin vypadala zklamaně. Ruka se jí stáhla zpátky do klína.

„Sorry, že jsem plýtvala tvým časem,“ řekla najednou a vstala.

„Kam jdeš?“

Jedním douškem dopila svůj bourbon, praštila sklenicí o bar a podívala se na mě. „Vidím, že mluvit nebudeš. Ale kdybys změnil názor, zavolej mi.“

Myslel jsem si, že odejde naštvaná, ale neodešla. Naklonila se blízko ke mně a promluvila mi do ucha s horkým, alkoholickým dechem.

„Dík, že jsi se mnou nevyjebal – a pak se mnou vyjebal. To, že mi máš zavolat, jsem myslela vážně.“

Políbila mě na tvář, stiskla mi ruku a vzdálila se. Plný lítosti jsem sledoval, jak odchází. Zezadu vypadala ještě líp než předtím zepředu.

Asi devadesát vteřin poté, co se vytratila z baru, se na její uvolněnou stoličku přesunul muž v černém obleku.

„Dobrá volba, Leo,“ řekl muž, aniž by se na mě podíval. Objednal si pivo a začal si s ním pohrávat.

„Jo…“ odpověděl jsem. „Tohle tajnůstkaření je na nic. Nejsem na to stavěnej. Vy jste jeden z těch agentů, co se za mnou tahaj? Ještě jsem si vás nevšiml.“

„Mýlíte se,“ namítl. Moji otázku ignoroval. „Jste stavěný na udržování tajemství. Ve skutečnosti jste podfukář.“

Věnoval jsem mu podrážděný pohled, ale nehádal se.

„Četl jsem všechno, co na vás shromáždili, Blakeu,“ pokračoval. „Podfukáři umí dobře tajit informace. Tajíte pořád ještě nějaké informace? Před svou vlastní vládou?“

V hlase mu zazněla škodolibost. Měl radost, že mě ta reportérka poslala k vodě. Jasně, nejspíš to byl jenom špicl, který mě měl sledovat, ale bylo na něm i něco víc.

„Jak jste říkal, že se jmenujete?“ zeptal jsem se ho.

„Smith. John Smith.“

Přikývl jsem. „Něco vám povím, Smithy. Až mi poskytnete něco skutečného, tak vám tu laskavost oplatím.“

S těmi slovy jsem vstal a dal se na odchod, ale on vstal rovněž a vydal se za mnou. Počkal, dokud jsme nebyli ve výtahu. Tehdy bleskovým pohybem vytáhl nůž a šel mi po páteři.

Byl jsem rychlý jako had. Zachytil jsem svou rukou tu jeho, otočil ho jako dítě a přitlačil ho ke stěně výtahu.

Zatímco jsme spolu zápolili, z reproduktorů výtahu hrál nějaký cajdák a ozývalo se cinkání míjejících pater.

„Teď se mě pokusíš zabít?“ zeptal jsem se. „Proč teď?“

Oba jsme ztěžka dýchali. Držel jsem mu ruku zkroucenou za zády a druhou rukou mu svíral hrdlo.

„Nesnažil jsem se tě zabít…“ zasténal. „Jen jsem chtěl vidět, jestli jsi tak rychlý, jak říkají…“

„Jo? No? Ukojil jsem tvou zvědavost?“

„Nejsi člověk. Moc silný… moc rychlý.“

„Kecáš kraviny,“ pověděl jsem mu. „Tak honem, mluv. Rychle.“

„Provedl jsem to tady, protože jsi na kameře. Usoudil jsem, že mě nezabiješ ve výtahu před kamerou.“

Letmo jsem pohlédl na plastovou bezpečnostní bublinu v rohu. Samozřejmě měl pravdu. Personál hotelu nejspíš zrovna volal poldy. Taky jsem si všiml, že už jsme skoro na sedmnáctém poschodí. Čas vystoupit.

„Proč jsi to vůbec dělal?“ naléhal jsem.

„Abych se ujistil, že jsi skutečný Leo Blake, než si promluvíme.“

Čas se rozhodnout. Zamyslel jsem se nad svou situací a nad ‚agentem Smithem‘ a učinil rozhodnutí.

Dvakrát jsem mu tvrdě praštil hlavou o stěnu výtahu. Kabinou to otřáslo a na zem spadla vybledlá kopie jídelního lístku hotelové restaurace.

Jakmile jsem Smithe pustil, zhroutil se k zemi a nechal za sebou na stěně dlouhou krvavou šmouhu.

O chvilku později cinkly dveře výtahu a já zvedl spadlý jídelní lístek. Zamyšleně jsem zvedl obočí.

Vyzrálé steaky. To znělo dobře. Proč mě ti lidi tady nenechají se navečeřet?

Dveře se otevřely a já vystoupil. Smithova ruka vystřelila, aby zabránila dveřím se zavřít. Ležel na podlaze a nevypadalo to, že zvládne vstát bez pomoci.

„Blakeu…“ řekl.

„Co?“

„Pomoz mi vstát a budu mluvit.“

Asi pět vteřin jsem váhal. Pak jsem si povzdechl a zvedl ho z podlahy. Zasténal a já ho držel dostatečně daleko od svého oblečení. Tekla mu krev z nosu a měl ho ohnutý na jednu stranu. Vypadalo to prostě příšerně.

„Můj nůž,“ řekl. „Můžeš ho vzít? Otisky prstů.“

„Šmarja…“ zamumlal jsem, sebral nůž a hodil ho do koše ve vestibulu – mimo dohled kamery. „Čas to vyklopit – nebo se hned teď rozloučíme.“

„Co chceš vědět?“

„Pro začátek tvoje skutečné jméno.“

Na vteřinu zaváhal, načež se mi podíval zpříma do očí a zhluboka, zalykavě se nadechl ústy.

„Agent Godwin,“ řekl. „Paul Godwin.“

„Jaká služba?“

„Záleží na tom?“

Povzdechl jsem si. „Asi ne. Poslechni, Godwine, mám hlad a už mě nebavíš. Nic ve zlém ohledně toho nože a nosu, co ty na to? Měj se fajn.“

Godwin se už teď udržel sám na nohou, což dokazovalo, že je to tvrďák. To jsem mu musel nechat. Na rozdíl ode mě neměl v těle symbiotickou životní formu, která by mu obnovovala buňky.

Godwin natáhl ruku. Zvedl jsem tu svoji, abych ho zablokoval – ale on se nesnažil mě znovu uhodit. Místo toho zaťukal na jídelní lístek, který jsem pořád držel v druhé ruce.

„Chceš steak?“ zeptal se. „Platím. To je osmdesát dolarů za skoro půl kila masa.“

V žaludku mi při té představě zakručelo. Našel moji Achillovu patu.

Godwinova zvednutá obočí stále naznačovala, že čeká na odpověď, zatímco prsty poklepával na peněženku v náprsní kapse.

„Služební kreditka…“ popichoval.

„Tak jo, ale napřed tě musíme dát trochu do pucu.“

Vzal jsem Godwina do svého hotelového pokoje a hlídal ho, zatímco mi dělal rudé fleky po bílých ručnících. Nenechal jsem mu žádný osobní prostor. Pokud měl u sebe zbraň nebo něco jiného, chtěl jsem ho mít na dosah ruky. Nevěřil jsem mu ani za mák.

Když se trochu se upravil, zamířili jsme do restaurace na vrchním poschodí. Godwin měl pořád nateklý nos, ale už mu nekrvácel a vypadal rovnější než předtím.

„Už jsi připravený mluvit?“ zeptal se mě.

„Ty první.“

„Oukej,“ řekl. „Jsem součástí Projektu.“

„Jakého projektu?“ zeptal jsem se. Instinkt mi velel dělat ze sebe hlupáka.

„Toho projektu. Projektu Ikaros.“

Tak se jmenoval. Ani já jsem to jméno neměl znát. Překvapilo mě, že věděl o Ikaru, ale stále jsem nehnul ani brvou. „Co to má být?“

Naklonil se ke mně a ztlumil hlas. Než začal, oči mu zatěkaly po okolí, jestli nás někdo neodposlouchává.

„No tak,“ řekl. „Vím, co jsi s sebou přinesl z vesmíru. Vím o tom víc než ty – minimálně tedy o tom, co se s tím stalo potom, kdy jsi to předal Pentagonu. Tvoji loď přesunuli do komory pod Cheyenne Mountain, kde dřív sídlil NORAD. O tom jsi věděl?“

Zamrkal jsem, ale dál jsem udržoval kamenný výraz. „O ničem z toho bych neměl mluvit.“

„Samozřejmě že ne. Já vím. Ale jsem tu, protože tam pod zemí to jde špatně. Management se dopustil určitých – chyb.“

Pár vteřin jsem váhal. Bylo mi jasné, co bych měl udělat – co jsem měl udělat hned, jak se tenhle klaun začal poprvé dožadovat mé pozornosti. Měl jsem zavolat svému bezpečnostnímu kontaktu a nahlásit to.

Ale on na to šel chytře. Vyvolal ve mně zvědavost.

„Jakých chyb?“ zeptal jsem se. „Kdo tomu šéfuje?“

„Abrams tomu šéfuje.“

„Abrams? Ten sociálně narušený panovačný cvok, který vede projekt hvězdné střely?“

„Jo. Ta věc s hvězdnou střelou je jen zástěrka. Aby bylo čím zaujmout tisk. A aby bylo čím odvést pozornost.“

Přikývl jsem a vstřebával to. Do určité míry to sedělo. Každému, kdo věděl o Ikaru, muselo být jasné, jak směšná je hvězdná střela. Byla to pozemská technologie – zastaralá a zbytečná v porovnání s vědomostmi, které jsme nyní měli o naší mezihvězdné konkurenci.

„Jaké chyby?“ zeptal jsem se ho znovu.

„Postavili pozemskou loď – založenou na designu Kladivouna, ale větší.“

„To mi přijde jako logický první krok.“

„Jo, možná. Ale oni s ní chtějí odstartovat. Rovnou.“

Zamyslel jsem se nad tím a povzdechl si. „A co?“ zeptal jsem se a předstíral, že neznám odpověď.

„No, to ty jsi ve svých hlášeních vysvětloval, že Povstalci Zemi sledují. Že mají svoje pravidla a my bychom je hned zkraje porušili.“

„Handrkování o pravidlech?“ zeptal jsem se nevěřícně. „O to tu jde? Nějaký ředitel rozvědky tě sem poslal, abys mě naverboval, je to tak?“

„Jde to hlouběji. Věř mi.“

Zasmál jsem se. „Obávám se, že to nemůžu udělat,“ řekl jsem. „Důvěra šla z okna ve chvíli, kdy ses mi pokusil vrazit nůž do zad. Byl to fajn steak a tak vůbec, ale –“

„Poslouchej, poručíku Blakeu,“ oslovil mě. „Pojďme tam. Hned teď. Pustí tě dovnitř. Tebe poslechnou.“

„Na tohle mi neplatí dost dobře,“ pověděl jsem mu a vstal. „Jdi s tím za prezidentem nebo někým jiným z vedení.“

Tehdy jsem si všiml, že Godwin má něco pod stolem, u kterého jsme oba seděli. Jakýsi černý válec, ale nemělo to tvar zbraně. Vypadalo to spíš jako nějaký malý sprej. Co s tím hodlal provádět?

Ať už pomýšlel na cokoli, viděl jsem na něm, že je připravený stisknout spoušť. Tvář měl ztuhlou, rozzlobenou. Oči mu těkaly po okolí a zkoumaly hosty.

„Ha!“ řekl jsem a ukázal mu přes rameno. „Už bylo načase, aby se ukázali policajti. Že si ale ti lidi z hotelové ostrahy dali načas, než je zavolali. Flákači jedni.“

Trik zabral. Godwin natáhl krk, aby se podíval na neexistující policajty.

Má ruka vystřelila a já mu uštědřil prudký úder do spánku. Oči se mu rozšířily a on se zvolna svezl na stranu. Ve chvíli, kdy zcela zmizel pod stolem, si ho někdo všiml a myslel si, že se dusí nebo něco. Nějaká servírka začala vřískat a vyvádět.

V tu dobu jsem už byl na půli cesty k východu.

„Platí on,“ oznámil jsem otřesené hostesce a ukázal palcem na bezvědomého Godwina. „Kreditku má v náprsní kapse.“

Po těch slovech jsem se rychle vytratil k výtahům, ale nakonec jsem místo toho vyrazil po schodech. Venku byly vidět modré a červené záblesky, ale nebylo slyšet žádné sirény. Čas odsud vypadnout.

Své zavazadlo i pronajaté auto jsem tu nechal. Bolelo to, ale dneska jsem už neměl chuť odpovídat na další otázky. Ať už policajtů nebo kohokoli jiného.

=3=

Venku na ulicích Santa Fe v chladivém nočním vzduchu jsem byl jenom já a cvrčci. Sáhl jsem po mobilu, neboť jsem usoudil, že nastal čas na hovor, který jsem doteď odkládal. Bylo třeba o tomhle informovat Washington.

Ale netrvalo dlouho, než jsem si uvědomil, že můj telefon je pryč.

„Zatraceně,“ zavrčel jsem.

Zastavil jsem se a ohlédl se zpátky na hotel. Na parkovišti stála dvě policejní auta se zapnutými majáčky. Vracet se tam nebylo optimální řešení. Někdo mě určitě poznal – koneckonců jsem byl tak trochu slavný.

Vyndal jsem navštívenku, kterou mi dala Robin, a podíval se na adresu. Pobývala v jiném hotelu hned o kus dál v ulici.

Byla to skoro dvacetiminutová procházka, ale osvěžila mě. Suchý horský vzduch byl čistý a připomínal mi můj domov, město Evergreen v Coloradu.

Došel jsem na recepci, kde jsem okouzlil recepční, a zavolal do Robinina pokoje. Odpověděla dřív, než telefon stihl zapípat víc než jednou.

„Rozmyslel sis to?“ zeptala se, hlas plný vášně.

„No… řekněme, že svět si to rozmyslel za mě. Můžeš mě odsud dostat?“

„Pryč z hotelu?“

Recepční si mě prohlížela, ale nevypadala nijak uchváceně. Víc než cokoli jiného se tvářila podezřívavě. Možná už ukazovali mou fotku v místních zprávách.

„Ano…“ řekl jsem Robin a odvrátil se od recepční. „Potkáme se venku, jo? Udělám si malou procházku podél dálnice.“

Krátce se odmlčela. „Zase lítáš v průšvihu, co?“

„Né.“

Ale moje lež se okamžitě provalila. Někdo na policejním oddělení změnil názor na sirény – nebo možná to tentokrát byla sanitka jedoucí pro Godwina. Každopádně jsem uslyšel narůstající kvílení, pohybující se městem. A Robin ho zjevně zaslechla taky.

„Sakra,“ řekla, „hned jsem dole.“

Zavěsil jsem, poděkoval recepční a rychle zamířil k hlavnímu východu.

Robin to myslela vážně. Ani ne o tři minuty později vedle mě zastavilo její auto a otevřely se dveře.

„Nastup si, ty šílenej parchante,“ řekla.

„Vážně byste neměla nabírat cizí chlapy, slečno,“ uculil jsem se při nastupování.

Robin dupla na plyn a vyrazila pryč dřív, než jsem stihl zabouchnout dveře. Než jsme přejeli na další dálnici, jeli jsme skoro stodvacítkou a ztratili jsme se v provozu.

„Už můžeš zpomalit,“ řekl jsem jí. „Nikdo nás nepronásleduje.“

Nervózně se na mě podívala. „O co tu jde? Trable s mimozemšťany?“

„Líbí se mi některé jejich ženy,“ připustil jsem. „A zbytku Kherů to hýbá žlučí… Víš ale, že technicky to nejsou mimozemšťané, že? Pořád jim tak říkáš. Geneticky jsou to naši dlouho ztracení bratranci.“

Robin potřásla hlavou a povzdechla si. „Nevím, proč jsem tě vyzvedávala. Teď mě nejspíš zabiješ, co? Nebo něco vyskočí ze silnice, narostou tomu chapadla a převezme to vládu nad mým tělem?“

Zasmál jsem se. „Jediné, co nás teď honí, jsou chlapi s bouchačkama.“

„A tobě je to jedno?“

„Byl jsem už v horších lapáliích. Mohla bys mi vrátit můj mobil?“

Krátce si mě přeměřila, načež ho vylovila z kabelky a hodila mi ho. Zachytil jsem ho ve vzduchu a začal do něj ťukat.

„Vypadl ti v tom baru,“ řekla.

„Ty jsi odešla dřív než já.“

„No… Vrátila jsem se a ty jsi tam už nebyl, takže barman –“

„Jasně…“ řekl jsem a uťal její trapné lži.

Na nějakou dobu se odmlčela a jen mě pozorovala, zatímco jsem vyťukával řadu čísel a pak si dal mobil k uchu. Telefon kód rozpoznal. Nebylo to normální telefonní číslo a neukáže se v seznamu nedávno volaných – ani v telefonu, ani na žádné mobilní síti.

Místo vyzvánění telefon ztichl a pak se ozvalo cvaknutí. Spojili mě.

„Kód?“ zeptal se tichý hlas.

„Orion,“ odpověděl jsem.

„Čekejte, prosím.“

Proč tyhle vládní typy vždycky tak strašně rádi nechávají lidi čekat? Jak to já vidím, tak první slova Alexandera Grahama k jeho asistentovi měla být čekejte, prosím.

Robin těkala očima mezi mnou a silnicí. Nejspíš se pokusila dostat z mého telefonu co nejvíc informací, ale bez úspěchu. Nepřekvapovalo mě to. Spadal do toho druhu vybavení, jaké se vydává jen tajným agentům. Vypadal normálně, ale firmware obsahoval nějaké speciální programování.

„Operátor,“ promluvil mužský hlas asi o dvě minuty později.

„Tady poručík Leo Blake, americké námořnictvo, aktivní.“

„Ano, poručíku Blakeu. Jaký máte problém?“

„Potřebuju bezpečné místo. Dostal jsem se do menších potíží –“

„Viděli jsme hlášení z vaší oblasti. Přestali jsme vás sledovat před třemi týdny a vy máte okamžitě na triku pokus o vraždu a útěk z místa činu. Proč ne–“

„Zaútočili na mě,“ řekl jsem. „Nůž, zezadu.“

Operátor se odmlčel.

Nevěděl jsem, jak se jmenuje. Neznal jsem ani jeho kódové označení. Byl to jenom chlápek, který vždycky býval na druhé straně, když jsem zavolal a použil svůj kód.

„Zaútočili? Předtím se k nám dostaly zprávy, že v hotelovém výtahu došlo k útoku – to jste byl taky vy? Proč jste se neozval tehdy?“

Kysele jsem loupl očima po Robin. „Někdo mi ukradl telefon. Už ho mám zpátky a zraněný nejsem, ale chci pod ochranu. Nevím, co se tam venku děje.“

Cítil jsem, že jsem konečně získal jeho pozornost. Najednou začal mluvit profesionálním tónem.

„Dobrá… Fajn, dobře. Protokol vás přiřadí k nejbližší federální instituci.“

„Neposílejte mě do žádné kanceláře FBI v Santa Fe, kde je akorát noční směna a uklízečky.“

„Souhlasím… Posíláme vás zpátky do laboratoře.“

„Tam mají zavřeno.“

Zasmál se. „Máme na obloze mimozemšťany, Blakeu. Národní laboratoře se v současné době nikdy nezavírají. U brány na vás bude čekat propustka. Nesnažte se projet skrz.“

Podíval jsem se na Robin.

„Mám společnost,“ řekl jsem. „Můžete ty propustky zařídit dvě?“

Muž na druhém konci si povzdechl. „Zase za sebou táhnete jak ocas nějakou ženskou, co?“

„Mám rád ocasy,“ prohlásil jsem a myslel přitom na Miu.

Robin se na mě podezíravě zamračila.

„Sakra, Blakeu. Vy jste takový potížista. Dobře, dovnitř ji pustí, ale bude pod dohledem a budou ji držet stranou od všeho.“

„Dobrý nápad. A ještě jedna věc.“

„Co?“

„Kdo je agent Godwin?“

Na lince se rozhostilo takové ticho, až jsem si na vteřinu myslel, že se přerušilo spojení.

„Operátore, jste tam?“ zeptal jsem se.

„Ano. Poptám se. Dojeďte do laboratoře.“

Telefon ohluchl. Robin vedle mě začala vyvádět.

„Co to sakra mělo znamenat?“ naléhala. „V jaké zatracené špionáži to jedeš? A co to bylo s tím ocasem?“

Pokrčil jsem rameny.

„Ocas je tvoje kódové označení,“ pověděl jsem jí s kamenným výrazem. „Každý jedno dostane, když se nachomýtne k něčemu velkému, jako je tohle.“

K mému překvapení mi na to skočila.

„Ocas? Takže já jsem Ocas? Jaké máš ty kódové označení?“

Svoje jméno jsem kdysi dávno získal od pár agentů.

„Kostilam,“ řekl jsem pevně.

„Ocas je nefér. A je to sexistický.“

„To je…“ souhlasil jsem. „Ale ta jména sedí, nemyslíš?“

Robin pokračovala v jízdě, celá naježená, a začala mě zasypávat otázkami. Všechny jsem je odrážel jako přeborník v ping-pongu. Dojeli jsme k bráně Los Alamos a ona zůstala neuspokojená.

Po autě, které Robin moudře zabrzdila, se rozprskla oslnivá záře reflektoru. Obklopili nás muži v těžkých botách, v rukou automatické pušky.

Bylo mi řečeno, že laboratoř dřív neměla takovouhle ostrahu, ale posílili ji poté, co lidé z hvězd začali se svými neohlášenými návštěvami.

Jakmile jsme se prokázali službu konajícímu seržantovi, hlídka nás přiměla nasednout do Humvee a odvezli nás k TB 91. To byla Technická oblast 91, zóna vyhrazená pro projekt hvězdné střely.

Zatímco jsme stoupali po popraskaných betonových schodech, nedokázal jsem se ubránit myšlence, jestli se starý doktor Abrams pořád potlouká po laboratoři a běduje nad svým rozbitým vesmírným kanónem.

=4=

Když jsme dorazili, doktor Abrams na nás čekal vevnitř. Robin si prohlížel skoro stejně podezřívavě jako mě.

„Potkal jste se s agentem Godwinem?“ zeptal se mě okamžitě, když jsme vešli dovnitř. „Co spolu máte?“

Pohodil jsem rameny. „Posledních pár týdnů mě sledoval. Měl jsem za to, že je to jenom další špicl. Ale měl jsem z něj divný pocit, jako by sledoval nějaký vlastní cíl.“

„K ničemu, co udělal nebo řekl, neměl absolutně žádné oprávnění,“ vyštěkl Abrams. „Co vám napovídal?“

„Ty nejpozoruhodnější informace ohledně vás, doktore. Rozhodně toho o vás věděl dost.“

Doktor Abrams ztuhl. Ukázal dlouhým prstem na Robin.

„Pamatujte na to, co je ona zač, Blakeu. Je to reportérka. Možná vám dnes pomohla, ale musíte si udržet čistou hlavu – pokud je to pro vás ve společnosti mladé ženy vůbec možné.“

Robin se zatvářila rozmrzele.

„Tak já si asi zajdu ven zapálit,“ řekla a vytáhla z kabelky krabičku cigaret. Kabelku odložila na stůl a zmizela.

Sledoval jsem ji, jak odchází, a všiml si, že Abrams dělá totéž. Byl starý a zahořklý, ale ještě dovedl ocenit pěkné pozadí, když na nějaké narazil.

Zatímco jsme obdivovali výhled, všiml jsem si, jak moc se Robin při chůzi vlní v bocích. Dělala to schválně? Snažila se nalákat naši pozornost?

Jakmile byla pryč, otevřel jsem její kabelku. Abrams vydal nesouhlasné tsk, ale já pozvedl její telefon. Byl zapnutý a běžela na něm aplikace na záznam zvuku.

Abrams ze sebe vydal drobné zavrčení.

Promluvil jsem do zařízení. „Je tam Ocas? Tady Kostilam. Dlužíš mi za to, že jsi mi stopila telefon.“

Pak jsem mobil vypnul a vrátil jí ho do kabelky. Otočil jsem se zpět na Abramse.

„Vidíte?“ dotíral. „Vy jste ji sem přivedl. Přivedl jste sem novinářku kvůli osobní slabosti, charakterové vadě, která –“

„Vypnul jsem to, doktore. Jsme v suchu. Teď si promluvme vážně. Šéfujete projektu Ikaros, je to tak? A ta nová loď se staví v Cheyenne? Moc rád bych ji viděl. Z toho, co jsem pochopil, je založená na designu Kladivouna.“

Ještě nikdy jsem neviděl Abramse tak šokovaného. Oči mu vylezly z důlků a na vteřinu se mu nedostávalo slov. Když pak začal prskat, pokračoval jsem.

„Slyším vás jasně a zřetelně,“ řekl jsem, „díky. A teď, hádám, že vaše reakce na Godwina je nefalšovaná? A naše nová loď je taky nefalšovaná? Je připravená k letu, že? Kdo by chtěl zabránit tomu, aby opustila povrch Země? Kdo má obavy, že Kherům se to nebude líbit?“

„Blakeu…“ řekl Abrams, když se uklidnil, „o ničem z toho nesmíte mluvit. O projektu Ikaros nesmí nikdo vědět. A nebudu vám potvrzovat nic z toho, co jste právě řekl.“

Uchechtl jsem se. „Nemusíte mi nic potvrzovat,“ řekl jsem mu. „Měl byste si napsat poznámku, abyste nikdy nehrál poker, doktore – nikdy a s nikým.“

„Přestaňte mi tak říkat. Nesnáším to kódové označení.“

Na moment jsem se zarazil, načež mi došlo, že to musí být pravda. Agenti mu říkali „doktore“.

„Jasné, doktore,“ řekl jsem. „Takže… co bude? Ukážete mi tu novou loď nebo jak?“

Pročísl prsty vzduch tak rychle, až se proměnily v žíznivou čáru. Usoudil jsem, že je frustrovaný.

„Dobrá,“ řekl, „možná budete nápomocný. Je v tom politika a vy jste politický tvor. Tenhle laser –“

Ukázal na dělo, se kterým si dnes dávali takovou práci. Nyní stálo tiše a vypadalo mrtvé. Bylo nakloněné téměř dokonale vertikálně a procházelo skrz strop.

„– není až taková zbytečnost, za jakou ji vy a ostatní zjevně máte. Je to součást projektu Ikaros. Zásadní součást, dle mého názoru.“

Usadil jsem se a přikývl. Prohlížel jsem si přitom obří válec, jako by mi to nebylo jedno. „Pokračujte.“

„Víte, to dělo nestřílí do jiných hvězdných soustav – ne přímo. Má vystřelovat sondy do bodů umožňujících mezihvězdný skok. Bodů, kterým vy říkáte hvězdný tok.“

To mě konečně zaujalo.

„Vy pálíte touhle věcí do trhlin v časoprostoru? Proč byste to dělali?“

Gestem mi naznačil, ať jsem zticha. Poslechl jsem.

„Vidím, že chápete ten význam. Nemůžeme vypustit naši novou loď ke hvězdám, aniž bychom měli nějaké informace o tom, kam míří. Máme jen jedinou loď – jak bychom s ní mohli riskovat natolik, že bychom ji poslali na její první plavbu někam do neznáma?“

„Fajn, chápu tu logiku, ale odkud se ty trhliny berou?“

„Jak víte, vaši Kherové nás pozorují. Čas od času přiletí nějaká loď, aby nás zkontrolovala. Dělají to v náhodných intervalech – ale frekvence se zvyšuje.“

„Kvůli vašim experimentům?“

Pokrčil rameny. „O tom pochybuji. Ale jistí lidé vznesli totožnou námitku.“

Začínal jsem se chytat. Uvnitř projektové skupiny zuřila bitva a doktor Abrams stál na straně těch, kteří dávali přednost riskování. V takovém případě bych ho bral jako spojence, protože sám jsem často preferoval riskantní strategie.

„Povězte mi víc,“ řekl jsem. „Jak dovedete tyhle průniky Kherů detekovat?“

Krátce upřel pohled k zemi a pak zjevně dospěl k nějakému rozhodnutí. Vzdorně zvedl bradu. „Vláda o těch návštěvách ví už nějaký čas. Ale rozpočet na jejich stopování jsme dostali teprve tehdy, když se ukázali otevřeně. Nyní dovedeme zaznamenat jakýkoli vstup do lokálního vesmíru – přinejmenším cokoli, k čemu dojde mezi vnitřními planetami Sluneční soustavy.“

„Oukej… Takže používáte satelity?“

„Samozřejmě. O tajných armádních startech jste slýchal už celá léta, nebo snad ne?“

„Ano.“

„No, ne všechny zůstaly viset nad Asií a nepátraly po ICBM aktivitě.“

„Chápu… Řekněte mi o –“

„To už by stačilo. Jste ochoten mi pomoct, nebo ne? Pokud vás začlením do tohoto projektu, pomůžete mi dosáhnout mých cílů?“

Na to se těžko odpovídalo. Koneckonců jsem neměl ponětí, co přesně plánuje. Ale pokud ho teď odmítnu nebo budu vyžadovat víc informací, může si to rozmyslet. Člověk zvenku neměl nejmenší šanci dostat se do podzemí Cheyenne Mountain. Na tuhle párty jste zkrátka potřebovali pozvánku.

„Pomůžu,“ řekl jsem pevně.

Zamračil se. „Žádné výhrady? Žádné požadavky?“

„Ne. Chci do toho. Dopravil jsem původní loď domů a udělal jsem to proto, aby si Země mohla vybudovat vlastní flotilu. Rád udělám cokoli dalšího, abychom tohohle cíle dosáhli.“

Abrams si dovolil prchavý úsměv. „To je vítané překvapení, Blakeu,“ řekl. „Uvidím, co se dá dělat. A teď, kdybyste byl tak laskav…?“

Ukázal ke dveřím. Byl jsem na cestě k východu, když tu jsem narazil na Robin. Ale nebyla sama. Byli u ní dva členové ostrahy a hrubě ji táhli zpět do budovy. Vypadali naštvaně a smrtelně vážně.

=5=

„Doktore Abramsi?“ oslovil ho jeden z mužů. „Chytili jsme tuhle ženu se sledovacím zařízením. Poslouchala před vaší kanceláří.“

Abrams znovu zatřepal prsty. „Ach ano, tohle, našli jsme její telefon a vypnuli nahrávání.“

Robin sklopila oči. „Chci mluvit s právníkem,“ řekla. „V téhle zemi máme svobodný tisk z určitého důvodu.“

Zamračeně jsem se znovu začal přehrabovat v její kabelce. Začala skuhrat, ale já ji ignoroval. Našel jsem další zařízení, vysílač připojený na jednu z těch baterií na nabíjení mobilů. Zvedl jsem ho a ona pohodila rameny.

„Musela jsem ho omylem nechat zapnutý,“ prohlásila vyrovnaně. „Jsem novinářka. Novináři s sebou nosí nahrávací zařízení. To snad někoho překvapuje?“

„Mohl by to být zločin,“ ozval se jeden z ostrahy a převzal ode mě zařízení.

„Nepodepsala jsem žádnou dohodu o mlčenlivosti, když jsem sem přišla,“ řekla Robin trochu poděšeně.

„Na tom možná nebude záležet. Od doby, co se ukázali ti mimozemšťané, jsme přijali pár nových, přísných zákonů. Slyšela jste někdy o Ne-lidských protokolech? Musela jste o nich slyšet.“

Nepodívala se nám do očí. „Všechno to smažu.“

„To nestačí,“ řekl hlídač. Sebral její mobil i zařízení a všechno to naházel do koše. Pak vzal kladivo, se kterým technici pracovali na vesmírném děle, a obsah koše i s přístroji rozdrtil na šrot.

„To pořád není dost dobré,“ mínil Abrams. „Rozhlásí všechno, co tu viděla a slyšela, jakmile odsud vytáhne paty. Zatkněte ji.“

„Tak moment, doktore,“ řekl jsem. „Já ji do toho zatáhl, a já –“

Prudce se ke mně otočil. „Ano, to zatáhl. Jsem rád, že alespoň přijímáte zodpovědnost. Navštívil jste naše nová federální zařízení – ta, co jsme vyhloubili pod zemí, že?“

Mluvil o speciálních ‚vězeňských prostorách‘, kam vláda umístila komandéra Jonese. Pomohl jsem ho odtamtud dostat, spolu s dalšími, jejichž mentalitu ovlivnili Kherové a jejich symbiotické implantáty.

„Jo, byl jsem tam dole.“

„Tam teď tahle žena míří – a je to vaše vina, protože jste trval na tom, že půjde s vámi.“

„Mám svoje práva!“ stěžovala si Robin. „Nemůžete mě zadržet bez řádného procesu. Nemůžete –“

„Ne-lidské protokoly obsahují celou řadu klauzulí pokrývajících zvláštní okolnosti,“ řekl Abrams. „Mezi nimi i pozastavení práv v případě, že jsou identifikováni nepřátelští bojovníci z jiného světa. To zahrnuje nejen mimozemšťany, nýbrž i jejich pozemské agenty.“

„Tvrdíte, že jsem špión mimozemšťanů? To myslíte vážně?“

„Takoví jedinci už byli identifikováni. Zákon je zákon,“ odtušil Abrams vlažně.

V ten moment jsem už vztekle křivil rty. „V tom případě do toho nejdu,“ řekl jsem. „Nebudu vám pomáhat s dosahováním vašich cílů, doktore.“

Vypadal překvapeně. Robin zrovna tak.

„Myslel jsem, že jste říkal, že s touhle ženou nemáte sexuální vztah,“ řekl Abrams.

Jeden z hlídačů si zdvořile odkašlal, ale všichni ho ignorovali.

„Jde mi o princip,“ řekl jsem. „Trochu to pohnojila, ale není to žádný špión mimozemšťanů.“

Abramsovi to hnulo žlučí. Založil si svoje vyzáblé ruce ve stejně vyzáblé boky a podíval se na nás jako na zlobivé děti.

„Co navrhujete, abychom s ní udělali, Blakeu?“

„Vezmu ji s sebou do projektové zóny. Dejte nám oběma přístup.“

Odfrkl si a zavrtěl hlavou.

„Neslyšíte?“ naléhal jsem. „Dejte jí plný přístup a ať podepíše, že všechno udrží v naprosté tajnosti. Pokud tu přísahu poruší, můžete ji strčit pod zámek a zahodit klíč. Tak si můžete být jistí, že nenahlásí nic z toho, co se tu dnes dozvěděla.“

„Něco takového nemůžu podepsat!“ namítla. „Jsem novinářka.“

„Teď už nejsi,“ oznámil jsem jí. „Zamysli se nad tím takhle. Budeš mít interní informace. Pokud se s tím někdy půjde na veřejnost, budeš o tom moct napsat knihu.“

„To není pravděpodobné,“ konstatoval Abrams. „Ale v každém případě, váš plán nebude fungovat. Na jaký druh práce by se hodila? Máme techniky, a ti jsou všichni vycvičení a spolehliví. Dokonce i údržbáři –“

Robin už se chystala začít znovu vyvádět, a tak jsem zvedl ruce, abych je oba uklidnil.

„Co třeba PR manažer?“ zeptal jsem se. „Zatím nevydáváme žádná prohlášení, ale později, až ta loď poletí, budeme muset. V určitém bodě s tím budeme muset jít na veřejnost a ona nás na ten den může připravit.“

Abrams se nadechl skrz zaťaté zuby a nechal to být. Viděl jsem na něm, že podle jeho názoru by bylo jednodušší strčit Robin do vězení a zahodit klíč k její cele.

„Dobrá,“ řekl konečně. „Ale v budoucnu už to nikdy nesmíme takhle podělat, Blakeu. S tímhle se nemůžete šířit. Nevěrohodní lidé se nesmí dozvědět, co se tu děje – alespoň prozatím.“

„Souhlasím,“ řekl jsem a natáhl k němu ruku, aby jí mohl potřást.

Nechal mou ruku bez odezvy viset ve vzduchu a místo toho se obrátil zpět ke svojí práci. „Přijďte sem zítra ráno, helikoptéra odlétá v sedm.“

V momentě, kdy ostraha Robin pustila, jsem ji vzal ven. Eskortovali nás k bráně v úplné tichosti.

Jakmile jsme znovu seděli v jejím autě, zhluboka vydechla úlevou.

„Nejsem moc na děkování,“ řekla, „ale za tohle ti vážně dlužím.“

„Rád slyším, že si to uvědomuješ. S tím nahráváním jsi pěkně riskovala. S těmihle lidmi si není radno zahrávat.“

„To ne… Co Abrams? Myslíš, že tam bude pracovat celou noc?“

Ohlédl jsem se zpátky na budovu. Mezi jednotlivými laboratořemi se tu a tam svítilo. Byl jsem si jistý, že jednou z těch místností je jeho kancelář.

„Myslím, že jeho druh toho moc nenaspí,“ konstatoval jsem. „Nemrtví jsou už takoví.“

Zasmála se, načež nás dovezla dolů k jejímu hotelu. Nic jsem nenamítal, jelikož jsem neměl kam jinam jít.

Pozvala mě dovnitř. Ani tentokrát jsem si nestěžoval. Pak začala svlékat sebe i mě, kousek po kousku.

„Jsi si tím jistá?“ zeptal jsem se jí.

„Můžeš mě zastavit, kdykoli se ti bude chtít.“

Nezastavil jsem ji. Bylo to hezké a brzy jsme se natáhli na přikrývky na její posteli a začali snít.

=6=

Příštího rána mě ze spánku prudce vytrhlo pípání. Byl to můj mobil – nastavil jsem si budík.

Úsvit prosvěcoval záclony modrou září. Ze sprchy to syčelo, Robin ji zjevně zrovna používala.

Když jsme se osprchovali a oblékli, stěží jsme měli dost času, abychom se najedli v autě cestou do laboratoře. Robin si zabalila všechny svoje věci a já jí záviděl, že si má co zabalit. Sám jsem na sobě měl oblek ze včerejška, protože jsem byl pořád moc paranoidní na to, abych se vracel do svého hotelu a riskoval zatčení.

Když jsme dorazili do laboratoře, na přistávací plošině stála helikoptéra a listy jejího rotoru se pomalu otáčely. Právě přistála.

Abrams se podíval na hodinky – nikdy je nesundával.

„Jdete pozdě,“ postěžoval si.

„Jenom o čtyři minuty,“ řekla Robin.

Přísně se na ni podíval.

„S vámi se nebavím. Nerad čekám, Blakeu. Po svých zaměstnancích požaduji, aby mi prokazovali respekt tím, že nebudou plýtvat mým časem.“

Robin se kousla do rtu, ale neřekla nic. Hádám, že všechno je jednou poprvé.

Nastoupili jsme do helikoptéry a mě překvapilo, když jsem vzadu uviděl známá zavazadla.

„Hej…“ vyhrkl jsem ohromeně. „To jsou moje věci!“

„Zatelefonoval jsem na policii,“ vysvětlil Abrams. „Vaše věci zabavili… ale zařídil jsem to. Veškerá obvinění byla stažena.“

„Ech… díky.“

Abrams chladně přikývl a helikoptéra se brzy odlepila od země. Ve velkých nadmořských výškách se těmhle strojům nelétalo nejlépe, ale naše helikoptéra si poradila. Byl to vládní vrtulník.

Cheyenne Mountain ležela něco přes tři sta kilometrů směrem na sever. Autem by to trvalo šest hodin, ale helikoptérou jsme tam doletěli asi za hodinu. Skalisté hory, které se míhaly pod námi za skly, byly drsné a nádherné.

Robin se taky dívala a čas od času se zachvěla. Na cestu přes hory neměla dost teplé oblečení.

Když jsme konečně dorazili, vzali nás na místní základnu letectva. Nechali nás v antiseptické místnosti pod poblikávajícími fluorescenčními světly a po nějaké době jsme dostali k podepsání prohlášení a smlouvy. Po briefingu nás nechali chvíli o samotě, abychom dokumenty podepsali.

Já ty svoje podepsal bez váhání – koneckonců jsme neměli moc na výběr.

„Od tohoto okamžiku nás vlastní vláda,“ řekl jsem Robin.

Vypadala vyplašeně. Já byl na takovou situaci zvyklý, jelikož jsem léta sloužil u maríny, ale pro Robin to bylo nové.

„Měli bychom to udělat?“ šeptla směrem ke mně.

„Jakou jinou možnost máme? Nebo si chceš jít sednout do podzemní cely?“

„A co ty? Tobě nic neudělají. Nemůžou – jsi hrdina.“

„No… věř mi, že na něco by určitě přišli.“

Robin odložila pero, aniž by podepsala. Opřela se a založila si ruce na hrudi.

„Já počkám. Budu vyjednávat. Právníci dovedou ohromný věci.“

Zamyšleně jsem si ji prohlédl. Hvízdl jsem a vstal. Natáhl jsem k ní ruku. Zamračila se na ni.

„Udělala jsi na mě dojem,“ řekl jsem jí. „Neměl jsem tě za typ tvrdošíjného vězně. Podle všeho jsem se mýlil.“

„Nestrčí mě pod zámek,“ řekla s pochybami.

„Ne… to ne. Ne tak docela. Dovol mi, abych ti vysvětlil, co jsou tyhle speciální vězeňské prostory zač.“

Po paměti jsem jí je popsal. Já tam dole byl, navštívil jsem ty temné podzemní kobky. Lidé, které tam drželi, byli odlišný druh. Řadu z nich, jako mého starého přítele komandéra Jonese, infikoval kherský symbiont. Udělal jsem, co jsem mohl, abych je dostal ze zajetí, tím, že jsem osvobodil jejich mysli od jejich vlastních symů.

V šoku mi naslouchala.

„Je tahle informace tajná?“ zeptala se mě.

„To úplně ne. Ale není obecně známá. Lidé, kterých se to týkalo, prohráli soutěž, takže nikomu moc nezáleželo na tom, co se s nimi stane. Veškerá pozornost médií se soustředila na vítěze, kteří se vydali do vesmíru – jako já.“

„Z toho by byla parádní reportáž…“ řekla, zářící oči plné nápadů. „Zvládla bych toho dost jenom s tímhle.“

„To bys mohla,“ řekl jsem, „ale nejspíš ne dřív než vyprší podmínky téhle smlouvy. Viděla jsi datum ukončení?“

„Jo. Nějaké čtyři roky. To je šílený.“

Pokrčil jsem rameny. „Když se toho účastníš, uteče to rychle.“

Rty vydala neslušný zvuk.

Její přístup mě už unavoval, a proto jsem ji tam nechal, aby o tom popřemýšlela. Když jsem vyšel z místnosti, podrážděně poklepávala propiskou na svou smlouvu a dělala na papír drobné černé tečky.

Před místností jsem narazil na známou tvář. Nebyl to nikdo jiný než komandér Jones, vysoký, pevně stavěný černoch, kterému táhlo na padesátku.

„Jste to vy, Jonesi?“ zvolal jsem a sevřel mu ruku. „Moc rád vás vidím. Vypadáte sakra fit!“

Pevně stiskl mou ruku. Zakřenili jsme se na sebe a já si všiml, že opět nosí uniformu námořnictva. Překvapilo mě to. Naposledy, když jsem ho viděl, byl pološílený a zavřený v cele.

„Taky vás rád vidím, poručíku,“ řekl. „Už tu nějakou dobu čekám. Zrovna jsem si začínal říkat, jestli se tam s tou reportérkou nemiliskujete.“

„Takové štěstí nemám, pane. Problém je, že ona nechce podepsat. Nechápe, že lidi tady to myslí vážně.“

„Myslíme to vážně, Blakeu. Smrtelně vážně.“

Znovu jsme si vyměnili pohledy, a tehdy jsem si uvědomil, že Jones je taky součástí tohohle projektu.

„Takže vy v tom jedete taky?“ zeptal jsem se. „Nejste tu jenom na návštěvě?“

Zasmál se. „Tohle není Disneyland. Každý z nás je tu oficiálně – teď včetně vás.“

„Chápu. Jenom jsem trochu překvapený, že vy – no…“

„Nemusíte to říkat,“ řekl a narovnal se. „Už nejsem ten muž, se kterým jste se naposledy potkal dole v té cele. Trvalo to měsíce, než jsem o tom lidi přesvědčil, ale nakonec tomu uvěřili. Přibrali mě, protože jsem byl ve vesmíru, i když jen krátce. Vlastně jsem nejvýše postavený lidský důstojník, který kdy navštívil kherskou loď.“

Zamyšleně jsem přikývl.

Jones se přesunul ke zdi a dotkl se jí. Zeď jako by se roztekla a odhalila Robin, sedící v malé komůrce. Vypadala zároveň vztekle, ustaraně a znuděně.

Zamrkal jsem. Nepamatoval jsem si, že tady dole neměli jednosměrná zrcadla. Špehovaly vás samotné stěny.

„O svou kamarádku se nebojte,“ řekl Jones, zatímco jsme ji bez jejího vědomí pozorovali. „Však ona si to rozmyslí. A pokud ne, tak ji nějakou dobu neuvidíte. Ať tak či onak, jsou důležitější věci, které musíme probrat.“

Odvedl mě dolů k celám. Jeep nás následně odvezl do nitra samotné hory. Bylo to zvláštní, navštívit tenhle pozůstatek studené války. Byl to ultimátní protiletecký kryt, vytesaný do tvrdé žuly. Když jsme se dostali na dno, nad námi se tyčilo víc jak půl kilometru kamene. V něm se skrýval komplex o rozloze dvou hektarů.

„Provedli jsme jisté modifikace – nějaké to vrtání,“ pověděl mi Jones po cestě dolů. „Loď samotná se staví po modulárních sekcích. Až bude připravená, vezmeme ji na povrch a smontujeme ji v Petersonu v Colorado Springs.“

„Jasně… a jak daleko máte k dokončení?“

Zatvářil se ustaraně. „Někteří by řekli, že už je hotová.“

„Ale jiní se zdráhají?“ napověděl jsem mu. „Chtějí ji nechat v téhle díře?“

Jones pokrčil rameny. „O tom já nerozhoduju. Jsem tu jako konzultant, nešéfuju tomu. A vám bych taky doporučil, abyste si svoje názory nechal pro sebe.“

„Rozumím, pane,“ řekl jsem bryskně.

Když lžete, je vždycky nejlepší znít absolutně sebejistě. V duchu jsem se už rozhodl, že se ohledně toho sporu, jak a kdy se má nová loď odhalit, budu dál informovat. To byl koneckonců důvod, proč mě sem Abrams přivedl – a to nemluvě o tom, že ze stejného důvodu se mě nějaký šašek jménem Godwin pokusil bodnout do zad.

Posléze jsme začali s prohlídkou a já si nemohl nevšimnout, že sklepení vypadala jinak, než jaká byla za studené války. Viděl jsem je jenom na obrázcích, ale to místo zmodernizovali. Namísto chabě osvětlených místností, přírodního kamene a konzolí, vedle kterých stáli seřazení operátoři, jsem spatřil centrální oblast lemovanou můstkem. Podél něj se nacházela celá řada zasklených kanceláří. Ty měly žaluzie, ale většina jich byla roztažených.

Všude vedla spousta ocelových trubek. Byla z nich schodiště, můstky, dokonce i zábradlí kolem různých pracovních stanic. Hádám, že to asi dávalo smysl – tohle místo vybudovali, aby něco vydrželo.

Na jedné stěně v hlavní operační místnosti bylo pár obřích obrazovek, které ve vysokém rozlišení zachycovaly snímky Země z různých satelitů. Některé obrázky představovaly schémata Sluneční soustavy – nebo minimálně vesmíru v nejbližším okolí Země.

„Tady je Měsíc, Mars, Venuše…“ řekl jsem a studoval planety obíhající naši stylizovaně vyvedenou hvězdu. „Ale co jsou tyhle tečky? Ty zelené, červené a modré kontakty?“

Většina kontaktů obíhala kolem Země, ale jiné se nacházely i dál. Především některé z těch červených ležely skoro mimo mapu.

„Vám toho moc neunikne,“ podotkl Jones a přešel se mnou k obrazovkám.

Zaklonili jsme hlavy a podívali se nahoru. Jones začal ukazovat.

„Ty červené jsou nepřátelské kontakty. Vidíte jména? Beta, Tango, November-2.“

„Nepřátelé? Rusko nebo Čína?“

Překvapeně se na mě podíval. „Ne, ne,“ řekl. „Tyto státy v současné době nejsou naši nepřátelé – rivalové, ano, ale nepředstavují nebezpečí. Ty zelené tečky jsou naše sondy. Ty modré jsou sondy jiných pozemských národů. Všichni jsme teď v podstatě spojenci a sdílíme spolu data.“

„A ty červené?“

„To jsou mimozemšťané,“ řekl. „Neznámého původu.“

Společně jsme mlčky civěli na mapu nebes. Z té velikosti mi přeběhl mráz po zádech.

Jistě, já tam venku byl. Unesli mě Kherové a násilím mě naverbovali do své armády – ale nepřemýšlel jsem nad tím, jestli si udržují přehled o Zemi. Tedy, dávalo to smysl – ale bylo to tak trochu děsivé.

=7=

Nedovolili mi prohlédnout si loď hned. Chtěl jsem – ale nejspíš mi ještě úplně nedůvěřovali. Sám bych jim pověděl, že mají dobrý instinkt.

Ale nechápejte mě špatně – vždycky jsem byl loajální vůči Zemi avšichni mě uznávali jako muže, který dovede isložitý úkol do konce. Ale isohledem na tohle všechno jsem nebyl zrovna nejspolehlivější člověk, když došlo na udržování tajemství abezchybné plnění rozkazů.

Jones mě dovedl na mou ubikaci. „Někdo pro vás zajde, až bude oběd,“ řekl anechal mě tam.

Místnost to byla mrňavá. Pomalu se tam nedalo ani otočit, aniž by se člověk oněco praštil do hlavy, zadku nebo loktů, akdyž jsem si sedl na úzké lůžko, koleny jsem se málem dotýkal protější stěny.

„Luxusní apartmá, to určitě,“ zamumlal jsem si pro sebe, zatímco jsem si vybaloval.

Přinejmenším byla ta kóje soukromá, ale připomínala mi něco, co by mohli přidělit nižšímu důstojníkovi unámořnictva – na palubě zastaralé ponorky. Bylo mi jasné, že prostor uvnitř tohohle zařízení není neomezený, ale měli kdispozici celou horu. Jeden by řekl, že vní mohli vyhloubit slušné množství obytných prostor.

Jakmile jsem si utřídil svůj skromný majetek, neměl jsem už moc co dělat. Jones mi zrovna nepřikázal, abych zůstal na své ubikaci, aupřímně by mi bodlo, kdybych si mohl zdřímnout – ale to nepřicházelo vúvahu. Celá ta situace byla až příliš lákavá.

Atak jsem vyklouzl na chodbu, abych se trochu porozhlédl.

Podíval jsem se vlevo anikoho neviděl. Ale když jsem se podíval vpravo, stál tam znepokojivě blízko Abrams ve svém bílém laboratorním plášti.

Ruce měl sepjaté za zády ave tváři měl obzvláště kyselý výraz.

„Jenom něco přes sedm minut,“ prohlásil. „To musí být místní rekord, Blakeu.“

Letmo jsem si prohlédl zeď, vedle které stál. Na její vzdálené straně se nacházela moje ubikace, která byla skrz průhlednou zeď viditelná.

„Snad jste zase nešmíroval, doktore?“ zeptal jsem se.

„Velmi vtipné. Tohohle jsem se obával. Nedostal jste plný přístup do tohoto zařízení, ale už jste začal sporušováním implicitních –“

„Mohl byste mi ukázat, kudy se dostanu na toaletu?“ zeptal jsem se nevinně. „Byla to dlouhá cesta ajá měl ráno tři šálky kávy.“

Kriticky si mě změřil. Viděl jsem na něm, že mi to nezbaštil, ale aspoň přestal skuhrat. Dovedl mě na toalety ajá se šel okázale vymočit.

Když jsem vycházel ven, dovolil jsem si zadoufat, že už bude pryč. Ale takové štěstí jsem neměl. Abrams mě informoval, že je čas na oběd, asledoval mě celou cestu do jídelny.

Spořádali jsme ucházející vojenskou baštu ajá se Abramse zeptal, kdy mi dovolí podívat se na svou starou loď.

„Vy chcete vidět Kladivouna?“ zeptal se. „Ne to nové plavidlo?“

„No, jsem si jistý, že skonstrukcí jste si poradili dobře,“ řekl jsem. „Ale ať už jste přišli sčímkoli, Kladivounovi se to nemůže rovnat. To si přiznejme.“

Podíval se na mě, jako by spolkl brouka.

„Co tím chcete říct?“

Pokrčil jsem rameny. „Vaše loď je jenom levná pozemská napodobenina, ne? Dokud bude schopná provozu anebude moc neohrabaná, hádám, že –“

Zjevně jsem ranil jeho pýchu. Okamžitě se začal bránit.

„Vylepšili jsme několik designových prvků!“ pronesl hlasitě. „Pohonný systém je větší, ale sohledem na váhu odeset procent účinnější. To je dost na to, aby plavidlo dosáhlo skoro tak velké křivky zrychlení jako ten váš takzvaný bitevník Kladivoun. Kromě toho –“

„Taková energie, jo?“ přerušil jsem ho, zatímco jsem žvýkal housku. Když jste si je bohatě namazali máslem, nebyly tak špatné. „Tak to jste asi museli okopírovat antigravitační systém.“

Tvář mu povadla aon zmlkl.

„Copak se děje?“ zeptal jsem se.

„Uhodil jste hřebíček na hlavičku,“ přiznal. „Kherský antigravitační systém jsme reprodukovat nedokázali. Fyzika za ním je velmi choulostivá, zahrnuje provázaná samoudržovací pole silných aslabých sil –“

„To zní všechno moc fajn, doktore,“ řekl jsem, „ale uvědomujete si, že bez antigravitace se stouhle lodí při letu nemůžete ani přiblížit maximálnímu zrychlení?“

„Někteří na to také poukázali. Není třeba –“

Přimhouřil oči achvilku na mě civěl.

„Co se děje?“ zeptal jsem se.

Table of Contents

=1=

=2=

=3=

=4=

=5=

=6=

=7=