Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.
Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

Kel Kade v nakladatelství

Králův temný vzkaz

Osvobodit temnotu

Vláda šílenství

Legendy Ahnu*

* Připravujeme

Reign of Madness

Copyright © 2016 by Dark Rover Publishing LLC

All rights reserved.

Cover © Martin Kapošváry, 2024

Translation © Kateřina Niklová, 2024

ISBN epub 978-80-7594-586-0

ISBN mobi 978-80-7594-587-7

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Děkuji své rodině a své nejtrpělivější a nejchápavější dceři, které mě během psaní povzbuzovaly a podporovaly.

MAPA VÝCHODNÍHO ASHAIE

REGIONÁLNÍ MAPA SOUELIJSKÉHO MOŘE

Prolog

Králův temný vzkaz

Když ve tmě nežhne jiskra žádná, v krbu dřevo nehoří a noc je chladná,

všechny stíny podobu lidí mají, moudří muži hrozbu temna dobře znají.

Nepřítel mocný tebe stvořil, neb nesmyslnou touhou po moci byl hnán;

přitom zanechal tě bez vidiny a tys zůstal v pozdní noci odloučen a sám;

a když pak přijde večerní klid běžný, noční oddych vytoužený a něžný,

ve vzduchu i na zemi se něco nepatrně promění – jak pošetilé bláznění.

S rozechvělým nádechem pak tvůj duch ze své věže slabě zašeptá –

„Běda mi!“ řekne tvá duše. „Přichází Rez.“

Nečekaný vpád nechej bez povšimnutí – děs i nepokojné vnitřní pnutí,

na podlaze zní dusot těžkých nohou a někde v dálce dveře skřípat mohou;

věz pouze to, že temnota se blíží, spravedlivé vlády prohnilého jádra pád,

a v tiché nehybnosti za své srdce pros, by zanechalo všech prudkých vád.

Proč však tvé nitro takový žár spaluje, když vně je ráj a klid tam panuje?

Je snad to trápení jen mlhou velkodušného Stvořitele? Duší uchvatitele?

Volá tvou duši ze šílenství, se vzdálenou myslí naplněnou strachem –

„Jsem zatracen!“ řekne tvá mysl. „Přichází Rez.“

Ať už kupec, voják nebo lichvář, vznešeného lorda syn či obyčejný pekař,

rytířova kletba neušetří žádného, do svítání vzdají se svého boje marného.

I navzdory tvé ctnosti v tobě žádostivý vzdor zpupný hněv vyvolat může;

tehdy očisti svoji duši jedem nebo ocelí, utop ji, spal ji či stáhni z kůže.

Nikdy neuslyšíš sykot čepele, nespatříš podlou postavu ni přízračný stín,

nikdy neochutnáš mdlé tinktury chuť – zásluhou kuchařových pochutin.

Za nocí mezi zdmi bezcílně bloudit budeš, ztrápený úzkostnými sny –

„Stvořiteli, zachraň mě!“ řekne tvá modlitba. „Přichází Rez.“

Bojiště nepřátel nebo otcův kat, před uchvatitelem je zbytečné utíkat,

vznešený dvůr a elegantní bál, Stvořitelův chrám a taky posvátný sál,

tloušťka obranných valů a hranic, síla pevných dveří, zámků a petlic,

talentovaný mág a statný šermíř, šeptané modlitby starodávných tradic,

jmění a tituly, slíbené odměny, vášnivé svádění, ruce jsou vztaženy.

Tvůj královský rozkaz nemění směr, nezůstává stát – přijde tvůj pád!

Pokání v krvi, tvým svědkem spravedlivého havrana drtivý let –

„Táhni!“ řekne tvůj hlas. „Přichází Rez.“

Den za dnem a hodinu za hodinou, smutek ni žal ni bolest tě neminou,

jen se modli, bys nespatřil jeho příchod, nepocítil svého srdce silný tlukot.

Kéž neuslyšíš nikdy zakázanou, tajnou zprávu, která zkázu věští zas a zas –

temnou a ďábelskou elegii notující: „Přináším tobě králův temný vzkaz.“,

ponoř se do snu, dech svůj ztrať, zatanči si s vílou a svou duší pak plať.

Jaký to den! Celý palác pěkně prosluněný – žádné temné kouty, stěny!

Rytíři stínů, vládce volá tě; jeď rychle a nikde se nezdržuj –

„Království volá,“ řekne tvůj cíl. „Pojď, Rezi.“

Kapitola 1

Mladí cestovatelé opustili sídlo generála Marcuma se směsicí vzrušení a úzkosti. Poté, co bez zastavení projeli městem, sešli se na molu nedaleko Luny Mary. Frishini příbuzní a jejich doprovod ještě nedorazili. Kapitán Jimson stál stranou a procházel se správcem přístavu a s kapitánem lodě cestovní doklady. Frisha se choulila vedle Tama a oba hleděli na Rezkina, který o několik yardů dál pečoval o svého koně, Pýchu. Na sobě měl ten nejokázalejší oděv, v jakém ho kdy společníci viděli. Zvolil jemný hedvábný dublet z antracitového a stříbrného brokátu, stříbrnou hedvábnou košili a antracitové kalhoty. Opásal se lesklým, embosovaným černým páskem s masivní stříbrnou sponou posázenou velkými smaragdy a safíry.

U opasku mu visely jeho dva meče, jejichž pochvy nyní zdobil stříbrný filigrán se safíry. Každý byl opatřen tmavě modrým hedvábným střapcem, který se pohupoval, když si netypicky – aspoň pro Rezkina – vykračoval. Jeho vysoké boty byly z  měkké černé kůže té nejlepší kvality. Vlasy neměl jako obvykle stažené do culíku, nýbrž spletené do copu a svázané stříbrnou hedvábnou stuhou, jejíž konce mu visely do půlky zad. Mohl by stát modelem pro idealizovaný portrét povýšeného šlechtice.

Reaylin, která právě dorazila, se naklonila přes Frishino a Tamovo rameno a zeptala se: „Co to má Rez na sobě a proč se takhle chová?“

Frisha potřásla hlavou a řekla: „Netuším. Po snídani se převlékl a řekl nám, ať si toho nevšímáme. Neumím si představit, jak si něco takového vůbec mohl dovolit, natož proč by si ty věci pořizoval.“

Reaylin přejela mladého válečníka pohledem a zkonstatovala: „Ale vypadá v tom dobře.“

Frisha roztouženě vydechla a souhlasila. „To teda jo. Je fakt švihák. Přesně tak si představuji hrdinského prince, než popadne do náruče princeznu.“

Tam se zasmál a podotkl: „To samé jste určitě tvrdily, když jste ho viděly nahatého.“

Obě dívky se začervenaly a začaly Tama tlouct pěstmi. Rezkin na zdivočelou skupinu pohlédl a tázavě zvedl obočí. Dívky zrudly ještě víc a ovládly se. Zrovna v tu chvíli zastavily na konci mola dva nádherné kočáry. Druhý nevezl žádné pasažéry, byl však až po strop naplněn nejrůznějšími kufry a brašnami. Z prvního vystoupili Frishini příbuzní a jejich přítel, lord Brandt. Všichni byli odění stejně vznešeně jako Rezkin. Muži měli na sobě elegantní dublety a kalhoty s křiklavými ozdobami a vlasy měli spletené stejným způsobem jako Rezkin. Shiela si upravovala levandulově fialové šaty, které kolem ní splývaly ve vrstvách a vrstvách hedvábí a krajek. Tmavě hnědé vlasy měla přehozené přes rameno a stočené v jemné krajkové síťce. Na rukou měla krátké bílé krajkové rukavičky a svírala slunečník, který ladil s jejími šaty a který otevřela ihned po opuštění kočáru.

Spolu s vozky se nahoře na kočárech tísnilo několik sluhů. Dva ihned vydali pokyny lodníkům, aby se postarali o zavazadla, zatímco další pomáhal dolů drobné, zakřiknuté ženě v prosté zástěře komorné. Malá žena začala hned uhlazovat Shieliny šaty, aby se ujistila, že na nich nezůstanou žádné záhyby.

Jakmile se čtyři mladí šlechtici ujistili, že jejich šat přečkal krátkou cestu kočárem nedotčen, vykročili po molu. Sluhové a několik přístavních dělníků se pustili do vykládání zavazadel a už s nimi procházeli okolo nabubřelých šlechticů. Shiela, která šla v čele, se zastavila několik kroků od Frishy a jejích společníků. Zvedla nos vysoko do vzduchu a popotáhla, když si pohrdavě změřila Frishinu praktickou tuniku a kalhoty.

„Frisho,“ řekla. „Sestřenko, tak moc mě těší, že tě zase vidím.“ Svým tónem dávala jasně najevo, že ji to netěší vůbec.

Lordi Malcius a Palis se následně své sestřenici sotva uklonili. Dokonce jí ani nepředstavili svého přítele. No, Frisha podobně nezdvořilá nebude.

„Malcie, Palide, Shielo, toto jsou můj přítel Tamarin Blackwater a Reaylin de Voss,“ oznámila Frisha. Všichni tři kývli a zamumlali něco jako „těší nás“, aniž by vzali Frishiny společníky doopravdy na vědomí. Tehdy se rozhodl objevit Rezkin.

Přikročil ke skupině se širokým úsměvem a až příliš hlasitě a vesele zvolal: „Zdravím vás! A rád vás konečně všechny poznávám. Ach, ty musíš být lord Malcius,“ řekl Rezkin a stiskl mladíkovi předloktí ve familiárním pozdravu přátel a sobě rovných. Malcius i Palis měli tmavé vlasy, které se dědily v rodu Jebai, avšak zatímco Palidovy oči byly stejně teple hnědé jako Frishiny, ty Malciovy byly měkce šedé jako oči jeho matky. Starší bratr měl široká ramena a byl trochu vyšší, měřil asi šest stop, zatímco mladší bratr byl štíhlejší, šlachovitější.

Malcius se zazubil a pozdravil Rezkina se stejným nadšením. „A ty musíš být lord Rezkin! Slyšel jsem, že s námi budeš cestovat. Náš strýc o tobě hovořil s velkým uznáním.“

Frisha a Tam si vyměnili překvapené pohledy, neboť je oba napadla stejná věc.

„Prosím, dovol, ať ti představím své společníky. Toto je můj bratr, Palis.“

Rezkin a Palis si stiskli paže a vyměnili si zdvořilosti. Poté Malcius ukázal na mladou ženu a řekl: „A to je naše sestra Shiela.“

Rezkin se uklonil a pravil: „Lady Shielo, je od tebe vskutku nesmírně laskavé, že jsi nás poctila svou vznešenou přítomností.“ Věnoval jí svůj nejlepší úsměv, který na ženy zjevně zabíral. Shiela se začervenala, když se jí Rezkin lehce otřel rty o ruku.

„Ach, lorde Rezkine, potěšení je zcela jistě na mé straně.“ Způsob, jakým to pronesla, nenechával nikoho na pochybách, že tomu tak skutečně je.

Rezkin se znovu uklonil. „Děkuji, lady Shielo, od takové dámy to znamená vskutku hodně.“

Shiela se doopravdy zahihňala a rukou v rukavičce si začala ovívat obličej.

Malcius se zazubil a pokračoval: „A to je náš dobrý přítel, lord Brandt z rodu Gerrand.“

Jelikož ho s lordem Brandtem nic přímo nespojovalo, věnoval mu Rezkin formálnější úklonu, než byla ta, kterou uvítal Jebaie. „Rád tě poznávám, lorde Brandte,“ pravil Rezkin. „Pokud mohu být tak smělý, rád bych řekl, že jsem vždy obdivoval umělecké nadání tvé matky.“

Brandt překvapeně zvedl obočí. „Ty znáš matčina díla?“

„No ovšem! Jemnost, s jakou umí lady Gerrand zachytit světlo, vyvolává v člověku dojem, jako by se díval na sen. Je docela snadné zapomenout, že se pod tou fantazií ukrývá obyčejná barva a plátno,“ podotkl Rezkin.

„Takto jsem o tom doposud nikdy neuvažoval, ale máš pravdu. Teď už to vidím. Který obraz máš nejradši?“ zeptal se Brandt zvědavě.

„Jednou jsem měl to potěšení spatřit Lilie na jezeře.“ Rezkin přesunul oči k Shiele, zazubil se, naoko snížil hlas a spiklenecky dodal: „Kdybych nevěděl, že tomu tak není, přísahal bych, že mezi nimi žijí víly,“ svěřil se jí.

Shiela se zahihňala, zrudla a zatřepotala na něj řasami.

Reaylin, která stála za šokovanou Frishou a Tamem, se předklonila a zašeptala: „Ach, je fakt dobrý. Netušila jsem, že ten houževnatý válečník má v sobě tohle.“

„Pověz, lorde Rezkine,“ ozval se Malcius, „to nádherné zvíře je tvé?“ Malcius mávl pěstěnou rukou na Pýchu, který stál o kus dál na molu. Otěže mu volně visely a lehce se otíraly o zem v tichém příkazu zůstat tam, kde je. Pýcha byl vyšňořený skoro stejně jako Rezkin. Hřebcova černá srst byla čistá a vyhřebelcovaná tak dokonale, až se leskla. Naleštěné byly i embosované černé sedlo a černé a stříbrné udidlo. Srst a ocas měl kůň spletené a ozdobené stříbrnými stuhami v přehlídkovém stylu.

„Ano, to je. Ale, prosím, nezatěžuj se titulem. Nikdo z vás určitě nezapomene, kdo jsem. Říkejte mi prostě Rezkin, i když přátelé někdy dávají přednost Rezovi,“ pravil se šarmantní sebejistotou.

„Ano, to máš pravdu, Rezkine… Rezi. Potěšilo by mě, kdybys mi říkal Malcie,“ odvětil šlechtic.

Frishe spadla čelist. Její egoistický bratranec nikdy neodkládal titul – kvůli nikomu. Malcia zajisté napadlo, že by působil jako nejistý slaboch, kdyby po Rezově žádosti nadále trval na používání titulu. Po jeho prohlášení i ostatní ihned souhlasili, že odloží tituly. Během několika okamžiků Rezkin zcela zbavil šlechtice jejich povýšeného snobství, alespoň vůči sobě.

„Mluvil jsi o svém koni?“ pobídla ho Shiela plaše a znovu na něj zamrkala.

„Ano, pověz nám o svém hřebci,“ ozval se Palis. „Je masivní. Takového jsem ještě nikdy neviděl. Blíží se mu snad jedině kůň strýce Marcuma.“

„Co je to za plemeno? Cronelidovo?“ zajímal se Brandt.

Rezkin se zazubil, jako by shrábl všechna cukrátka. „Ne, Palis se nemýlí. Je to čistokrevný válečný oř z augmerské linie. Říkám mu Pýcha.“

Mužům spadla čelist, když zatěkali pohledem mezi Rezkinem a jeho koněm. „Ale to je královské plemeno,“ protestoval Malcius.

Rezkin se zazubil ještě víc, strčil si ruce do kapes a zhoupl se na podpatcích v netypickém projevu pýchy. „To je,“ pravil pouze. „A když už o něm mluvíme, nastal čas nasadit mu postroj, abychom ho mohli vyzvednout na palubu. Radši se držte dál. Rád zabíjí a mrzačí, tedy všechny až na mě.“

Tři mladí lordi Rezkina následovali, drželi se však v uctivé vzdálenosti a šeptali si mezi sebou, zatímco on sundal koni sedlo a uzdu, zapnul ho do postroje a připravil ho k vyzvednutí na palubu. Lordi připomínali děti rozplývající se nad úžasnou hračkou nového nejlepšího přítele. Shiela ani na okamžik neodtrhla oči od Rezkina a čas od času, když si dřepl nebo se sehnul, se začervenala. Frisha netušila, co má Rezkin za lubem, pokud si ale Shiela myslela, že jí Rezkina ukradne, ještě uvidí.

Jakmile se všichni nalodili, byla jim určena místa na spaní. Rezkin už je znal, protože je zařizoval. Sám sebe ubytoval v jedné kajutě s Malciem, zatímco Palis a Brandt se dělili o druhou. Ze strategických důvodů by Rezkin nejraději nechal Tama bydlet s Brandtem, nebylo by však vhodné, aby mladý lord obýval jednu kajutu s neurozeným, který nebyl jeho sluhou. Frisha, Reaylin, Shiela a Shielina komorná Tami se měly dělit o velkou kajutu pro čtyři. Přidání Reaylin Rezkinovi prošlo proto, že žádná další žena na palubě nebyla. Kapitán Jimson sdílel kajutu s podporučíkem Drasconem, kterého k jednotce přiřadil generál Marcum, a Tamovi nezbylo než se dělit se seržantem Millinsem, třetím členem kapitánovy jednotky. Čtyři strážci rodu Jebai zabrali další kajutu pro čtyři, zatímco sluhové byli ubytováni s posádkou.

Kajuty byly malé a stísněné, do jednoho průměrného pokoje v hostinci by se vešly dvě nebo i tři. V případě omezení na lodi dávali šlechtici zjevně přednost soukromí před prostorem. Malcius se rozhlédl a podivil se: „Kde je zbytek mých věcí?“

Rezkinův smích by každému, kdo ho znal, připadal nepřirozený, na nic netušícího lorda ovšem působil upřímně a nenuceně. „Nevím jak ty, já bych ale radši nespal na kufru.“ Rezkin nedbale mávl na dva kufry v nohách lůžek. „Myslím, že si vystačíme s jedním. Zbytek je uložený dole v nákladovém prostoru. Pokud budeš něco potřebovat, některý ze členů posádky ti to určitě s radostí přinese.“

I Rezkin cestoval kvůli zdání s několika kufry. Vypadalo by divně, kdyby šlechtic sice přesněji neurčeného, avšak patrně vysokého postavení cestoval pouze s jediným vakem a sedlovými brašnami. Zatím nebyl nikdo ochoten riskovat urážku a zeptat se, jaké místo mezi šlechtici přesně zastává.

Posádka už se jim postarala o věci a Rezkin zkontroloval Pýchu, zbylo jim toho tudíž jen velmi málo na práci. Mladíci tak postávali v hloučku na palubě a čekali na vyplutí. Když k nim zamířily ženy, všechny se tvářily trpce. Frisha a Reaylin se držely zpátky, Shiela se k nim však podrážděně přitočila.

Malcius se zazubil a řekl: „Ach, sestro, je hezké, že ses k nám připojila.“

Shiela zatřepotala řasami na Rezkina. Její odpověď patřila jemu. „Nic by mě nedokázalo zadržet,“ pravila se sirupovitou sladkostí.

Rezkin se jí mírně uklonil a s laskavým úsměvem se zeptal: „Lady Shielo, jak se ti líbí ubytování?“

Shiela ztratila trochu sebekontroly, když si rukou v krajkové rukavičce začala ovívat obličej a v přehnaném rozrušení pomrkávala. „No, určitě se s tím dá dělat jen málo, je však nanejvýš znepokojivé dělit se o pokoj s bandou neurozených.“ Slovo „neurozených“ pronesla s takovým opovržením, jako by musela sdílet kajutu s dobytkem.

Rezkin se přestal usmívat a nejistě a nesouhlasně se zamračil Malciovým směrem, přičemž očima ukázal na Frishu. Malcius po jeho nevysloveném pokárání zrudl. Jako dědička generála Marcuma si Frisha zasloužila veškerou úctu prokazovanou šlechtě a veřejně ji ponižovat bylo pro dámu nevhodné.

Rezkinovy nanejvýš vytříbené šlechtické způsoby vybízely Malcia k tomu, aby zachoval stejně vysoký standard. Odkašlal si a ostře se na Shielu zadíval. „Sestro, určitě ses nevhodně vyjádřila.“

Shiela, kterou pokárání zaskočilo, pohlédla na Rezkina a všimla si jeho nesouhlasného mračení. Trochu se začervenala a odvětila: „Ach, ano. Myslela jsem s párem neurozených a naší drahou sestřenicí. Odpusť mi, Frisho, nechtěla jsem tě urazit,“ řekla s předstíranou lítostí.

Frisha protočila oči a založila si paže na hrudníku. „To určitě,“ poznamenala. „Musím přiznat, Shielo, že si dělám velké starosti o tvé zdraví,“ řekla a ustaraně stáhla obočí.

Shiela vykulila oči, znepokojena neidentifikovanou hrozbou. „Ach, a pročpak?“

„Netušila jsem, že jsi natolik delikátní, aby tě už pouhá přítomnost jiných lidských bytostí dokázala připravit o rozum,“ opáčila Frisha popudlivě. „Obávám se, že by ti tato cesta mohla přivodit příliš velký stres. Možná bys měla znovu zvážit, jestli se jí zúčastníš.“

Reaylin si zakryla ústa rukou, aby skryla zahihňání, Palis s Brandtem však vybuchli smíchy. Dokonce i Malcius se potutelně uculil, rázem ale zvážněl, když se na něj Shiela zamračila. Shiela zrudla a obrátila pozornost k Rezkinovi.

Sledoval mladou dámu s vážným výrazem, ale očima plnýma smíchu. Shiela věděla, že je zvědavý, jak zareaguje. Ze tváří jí zmizelo uzardění a uličnicky se zazubila. Přitočila se k Rezkinovi, objala pažemi jeden z jeho svalnatých bicepsů a obrátila se k Frishe. Poté k němu zvedla vlahé oči a sladce zašvitořila: „Vím jistě, drahá sestřenice, že se mi během našeho výletu povede skvěle. Podle toho, co říkal strýc Marcum, je tady Rezkin velmi schopný. Budu v dobrých rukách.“

Rezkin zvedl jedno obočí a s divokým úsměvem se zadíval dolů na mladou ženu. Frisha zuřila, cítila však chvění u páteře. Rezkin vypadal jako lev, který právě zmerčil další kořist. Shiela si však jeho hlad vyložila jinak a sugestivně se usmála.

Malcius si odkašlal, zrovna když k jejich uším dolehl další zvuk.

„Hlavně to neupusťte. A pospěšte si! Nemáme celý den, víte?“ zvolal známý hlas. Frisha a Tam vytřeštili oči, když opozdilec přidupal nahoru na palubu. „Ach! Neuvědomil jsem si, že budu mít společnost z rodu Jebai. Co je tohle? Takže i rod Gerrand, jak vidím.“

Malcius se hluboce uklonil, Palis a Brandt rovněž. „Lorde Tierane,“ pravil Malcius, „netušil jsem, že budeme cestovat v tak vznešené společnosti.“ Pohlédl na Rezkina, který byl z velké části schovaný za ostatními. Důrazně se neklaněl. Malcius dodal: „Nebo spíše v další vznešené společnosti, řekl bych.“

„V další?“ zeptal se Tieran a svraštil obočí. Zrak mu padl na Rezkina, který vykročil zpoza ostatních. Tieran zbledl a mírně mu poklesla čelist. „Ach, och… chápu. Lord Rezkin,“ vykoktal a lehce se uklonil v pozdravu. „Je to… ach… rád tě zase vidím.“

Malcius mezi těmi dvěma zatěkal očima. Tieranovo podivné chování vzbudilo jeho zájem. „Vy dva se znáte?“ Zdálo se, že si svoji otázku vzápětí rozmyslel. „Ovšemže se znáte. Představování není nutné.“

Rezkin pozdravil lorda Tierana stejným divokým úsměvem, jaký měl na tváři před několika okamžiky, když ho však upřel na vévodova nejstaršího syna, působil mnohem nebezpečněji. Dorazila jeho další kořist. Rezkin si všiml vévodovy žádosti o místo na člunu pro syna a rozhodl se zařídit mladíkovi plavbu na jejich lodi. Navíc poslal vévodovi generálovým jménem zprávu a vysvětlil mu, že bezpečnost na plavidle už byla zajištěna, Tieran si tak nevzal vlastní strážce. Jelikož vévoda už poslal část svých mužů na turnaj, Tieranova osobní ochranka se měla rekrutovat z jejich řad, až dorazí do Skuttonu. Tieran a jeho komorník měli sdílet poslední kajutu. Nebylo nevhodné, aby komorník bydlel během cest se svým pánem, a navzdory všeobecně rozšířenému názoru pocházeli mnozí komorníci vysoce postavených rodů sami z nižší šlechty. Ten Tieranův byl pátým synem nižšího šlechtického bezzemka.

Tieran těžce polkl, když na sobě pocítil plnou tíhu Rezkinova dopáleného pohledu. Zatímco před ostatními si Rezkin hrál na přátelského a zdvořilého šlechtice, Tierana vykáže do patřičných mezí skrze strach. „Takže, ach, lorde Rezkine. Znamená to, že tvá krásná holka je tady taky?“

Rezkinův široký úsměv pozbyl trochu ostrosti a stal se stejně veselý a milý jako dřív. Smetl ze sebe Shieliny ruce a prudce se otočil. Rozmáchle ukázal na Frishu. „Ano, nemýlíš se! Moje sladká lady Frisha se turnaje rovněž účastní, samozřejmě v doprovodu svých bratranců.“

Všechny oči se otočily k zaskočené mladé ženě, která zrudla, když se k ní Rezkin doznal jako ke své přítelkyni.

„Ona je tvoje holka?“ Shielin šokovaný dotaz podbarvilo ostré zaječení píšťalky a náhlé zhoupnutí lodě, která odrazila od mola.

Rezkin vykročil sebejistě k Frishe, objal ji a roztouženě se jí zadíval do očí. Nepřipadalo mu to tak obtížné, jak se původně obával. Během pobytu v Kaibainu pozoroval, jak se k sobě muži a ženy chovají. V noci dokonce několikrát zaskočil do divadla na představení označovaná jako romance. Scény mu připadaly cizí a podivné, skvěle však uměl napodobit chování jiných, proto si byl jistý, že to zvládne.

„Jak bych nemohl být zcela uchvácen touto úžasnou ženou? Je jako zářivý diamant v drsném prostředí.“ Teatrálně se odmlčel. „No, asi ne zas tak drsném, její otec je koneckonců prozíravý a mimořádně úspěšný obchodník. Vlastně vím jistě, že bohatství, které nahromadil, přesahuje jmění mnoha menších rodů. Nemluvě o tom, že je dědičkou lorda Marcuma Jebaie.“ Rezkin schválně označil generála za „lorda“ a pro zdůraznění přidal jeho rodové příjmení.

Tieran svraštil obočí. „Opravdu? Neurozený je tak úspěšný?“

„Ovšem,“ odvětil Rezkin. „Nesmíme zapomínat, pánové… a dámy,“ dodal Rezkin a lehce se uklonil Shiele a Frishe, „že i když je šlechta myslí a hlasem království, neurození jsou jeho krví. Bez nich by království nefungovalo.“ Poté se Rezkin samolibě zazubil. „A co se týká mě, mám rád, když je krev hutná a je jí hodně.“

Vévodův syn podezřívavě přimhouřil oči. „A přesto se chceš dobrovolně připoutat k někomu neurozené krve?“

Rezkin se zasmál tak srdečně, až Frisha a Tam vyskočili a vyměnili si pohledy. Bylo to poprvé, co ho slyšeli se smát, a neznělo jim to upřímně.

„Ach, prosím, Tierane,“ mávl Rezkin nad lordovými námitkami rukou a schválně přitom vynechal jeho titul. „Je snad šlechtická krev natolik slabá, aby ji přebil jeden neurozený rodič? Jak hrabě, tak generál jsou tak silní, jak jen šlechtici mohou být,“ řekl a Malcius a Palis se oba hrdě vypnuli. „Nepochybuj o tom, že lady Terissa je stejně působivá a úctyhodná.“

Frisha prudce otočila hlavu a zadívala se na Rezkina. Co on mohl vědět o její matce?

Rezkin si promnul čelist a uvažoval: „Vzhledem k inteligenci a úspěchům jejího otce by mě nepřekvapilo, kdyby se zjistilo, že je zapomenutým potomkem nějakého nižšího rodu.“

Frisha se zamračila. Dobře věděla, že otec ze žádného šlechtického rodu nepochází, a byla si jistá, že to ví i Rezkin.

Všichni šlechtici si Frishu změřili, jako by ji viděli poprvé. Rezkina jejich zadumané pohledy potěšily a zlehka dodal: „Je škoda, že se mi nepodařilo generála přesvědčit, aby akceptoval moji žádost o ruku.“

Shiele spadla čelist. „Tys ji požádal o ruku? Frishu?“ Hlas měla plný pohrdání a nevíry.

Mladíci se na Rezkina zadívali a očividně se snažili tu informaci zpracovat.

„Proč by strýček Marcum tvoji žádost odmítal?“ zeptal se nakonec Palis. „Mluví o tobě jen v nejlepším.“

„Bohužel jsem narazil na jistý zapeklitý problém, který se stal prokletím mé existence,“ prohlásil Rezkin dramaticky a těžce si povzdychl. Potřásl hlavou. „Mohu vám s jistotou říct, že Marcum hodnotu své neteře rozhodně zná. Možná vyčkává, jestli se neobjeví někdo trochu aktivnější u dvora, třeba vévoda,“ prohodil a mávl rukou Tieranovým směrem.

Mladík se neklidně ošil a Frisha prudce zrudla. „Kdo ví, možná čeká na prince! Co vím, je, že navzdory všem mým příslibům jmění, moci a ochrany mě neustále odmítá.“ Zatvářil se nešťastně a v procítěné hanbě se odvrátil.

Frisha mu položila ruku na paži a se soucitem a slzami v očích se na něj zadívala. Věděla, že to Rezkin říká z velké části jen na oko, poznala však, že ho strýcovo odmítnutí hluboce ranilo. Dokonce i Shielina tvář zjihla nad trápením mladého romantika.

Malcius neklidně přešlápl, pak poznamenal: „Generál je mazaný, Rezi. Možná jenom zkouší tvé odhodlání.“

Shiela se na bratra zamračila a dloubla ho loktem do žeber.

Pobídnut agresivitou své sestry pokračoval. „Vím jistě, že v tom nebylo nic osobního. Každý rod by nadchlo, kdyby tě mohl přizvat do svých řad.“ Shiela věnovala bratrovi významný pohled, proto ledabyle dodal: „A to včetně toho mého.“ Frisha upřela na Malcia temný pohled a on sebou trhl, když se Shiela samolibě usmála.

Rezkin se vzchopil a obrátil se zpátky ke skupině. Předstíral, že nepochopil, na co Malcius naráží. „Ano, asi máš pravdu, Malcie.“ Hrdě se napřímil, zaťal ruku do dubletu nad srdcem a pravil: „Zůstanu neochvějný a odhodlaný. Třeba generál ještě změní názor.“

Rezkin pohlédl na kapitána Jimsona, který stál opodál, špehoval jejich rozhovor a přitom předstíral, že studuje cestovní dokumenty. O svých plánech ho neinformoval, kapitán tak netušil, čeho chce Rezkin svojí šarádou dosáhnout. Poznal však znamení, když ho viděl. Rezkinův pohled byl signálem, že má konverzaci přerušit.

„Pánové, dámy, jsem kapitán Jimson. Když jsme teď vyrazili na cestu, kapitán lodě žádá, abychom se shromáždili na zadní palubě a vyslechli si instrukce o bezpečnosti na lodi a o lodním protokolu. Kdybyste mě mohli, prosím, následovat,“ řekl Jimson a odvrátil se, aby je vedl.

Kapitán Crowleson jim skoro hodinu vysvětloval, jak to na lodi chodí, co znamená který pojem, a také to, co by měli dělat v případě nouze. Mužům ukázal, která místa mají zaujmout, pokud dojde k útoku. Karaka byla dopravní loď, ne válečná, nedisponovala tím pádem silnou obranou. Většinu místa, které by jinak bylo vyhrazeno zbraním, zabíraly kajuty pro posádku a pasažéry. Kapitán je rovněž ujistil, že on zatím na Tremadelu žádnému útoku nikdy nečelil, chce si však být jist.

Během proslovu kapitán rovněž velmi jasně zdůraznil, kdo na lodi velí. Tieran a Malcius opovržlivě popotáhli, ale Rezkin kapitána nadšeně ujistil, že všichni chápou, že na plavidle je třeba dodržovat jisté protokoly. Pokáraní mladíci poté rovněž kývli na souhlas.

Za krátkou dobu, kterou Rezkin se šlechtici strávil, je efektivně zpracoval, takže ho brali jako svého vůdce. Přitom nepopřel, že pochází z velmi vysoce postaveného rodu, aniž by přiznal, ke kterému rodu vlastně patří, což bylo mezi šlechtici pozoruhodné. Důvěru Jebaiů nemalou měrou posílila ujištění generála Marcuma. Rezkin uvažoval, jestli se generál nedusil, když ho takto vychvaloval. Vévodova syna si Rezkin při jejich předchozím setkání podvolil strachem a teď se zdálo, že Tieran jednoduše předpokládá, že Jebaiové vědí, s kým cestují.

Převzetí kontroly nad družinou však představovalo pouze jednu část Rezkinova plánu. Mohl toho dosáhnout různě. Nejjednodušší by bylo prostě říct, že mu generál svěřil velení, a nechat je, ať si lámou hlavu s jeho postavením v hierarchii království. Tím by se však nepřiblížil dosažení druhého cíle, jímž byla pomoc Frishe. Pokud by Rezkin dokázal změnit názor mladých šlechticů z rodů Jebai, Gerrand a hlavně Nirius, Frishiny šance na to, že ji ve vznešené společnosti přijmou mezi sebe, by se značně zvýšily. Jestli se Rezkinovi nepodaří udržet si Frishu pro sebe, pak by jí aspoň mohl usnadnit vstup do společnosti a snad jí i zajistit šťastnější život.

Rezkinovým třetím cílem pak bylo vytvořit si přijatelné krytí. Generál byl dokonalým příkladem toho, jaké škody dokáže napáchat podezření a strach. Lidé se bojí toho, čemu nerozumí. Kdyby byl Rezkin jednoduše sám sebou, ostatní na lodi by vůči němu pojali podezření a možná se i obrátili proti němu. Mohl sice sehrát roli neurozeného, čímž by se stal prakticky neviditelným, jenže by to ovlivnilo jeho schopnost řídit události tak, aby zapadly do jeho plánů. Většina lidí zjevně věřila, že je šlechtic, proto se rozhodl jim to nevymlouvat. Překvapivě se ukázalo, že dovolit lidem uvěřit, že má nejvyšší moc a autoritu, je tou nejschůdnější cestou. Navíc si potřeboval vytvořit přesně definované a akceptované krytí, pokud měly jeho turnajové plány uspět.

Po zbytek dne se lidé procházeli a hovořili spolu. Šlechtici klevetili o dvoře a dvoření a zvali Frishu, aby se k nim připojila, i když u toho Rezkin nebyl. Kapitán Jimson strávil nějaký čas seznamováním se svými vojáky a strážci rodu Jebai se drželi v pozadí a hráli kostky.

Tam si našel místo stranou u záďové nástavby a začetl se do knihy. Cítil se nesvůj. Připadalo mu, že oba jeho přátelé zapadli do nějaké kliky, zatímco on nepatřil do žádné. Pouze Reaylin byla v obdobném postavení a on ještě nebyl natolik zoufalý, aby strpěl ji.

Tam věděl, že Rezkin hraje roli, ačkoli ještě pořád netušil proč. Problém byl, že Tam neuměl rozpoznat, kolik z toho, co Rezkin říká, je prostě divadlo a kolik je pravda. Rezkinův proslov o neurozených vyzněl zároveň pochvalně i blahosklonně a Tam nevěděl, co si o tom má myslet. Na povrchu se Rezkinovo přátelské a veselé chování zdálo normální u společensky založeného šlechtice, u Rezkina však jeho přehnané veselí a dekorum působilo skoro neuroticky.

Rezkina typicky definovala neochvějná, stoická přítomnost, která působila bezpečně a stabilně. Kdykoli byl Rezkin poblíž, ovládl Tama pocit, že je všechno pod kontrolou, i když se nacházeli uprostřed chaosu. Lord Rezkin Tama stejným pocitem jistoty nenaplňoval, třebaže věděl, že skutečný Rezkin se nachází těsně pod povrchem. Jeho extrovertní, skoro vášnivé vystupování ho znepokojovalo.

Reaylin se držela stranou stejně jako Tam. Zdálo se, že zvláště společnost ostatních žen jí není příjemná. Frisha u Reaylin zabodovala, když setřela Shielu, jenže teď trávila se šlechtici víc času, stejně jako Rezkin. Jeho chování vyvolávalo u Reaylin úžas. Nikdy by si nemyslela, že by dokázal hrát takového hejska. Maně ji to nutilo uvažovat i o jiných Rezkinových schopnostech a o tom, proč je tak dobrý podvodník. Kdo vlastně Rezkin doopravdy je... a mohl by být užitečný?

Reaylin pořád neměla radost z toho, že Rezkin požádal Frishu o ruku, povzbudilo ji však, že jeho snahy selhaly. Bylo jí ho líto, jako silný muž se přes to však přenese. Frisha byla pro někoho, jako byl Rezkin, příliš slabá. Reaylin poznala, že ho znechucují ženy Shielina ražení, a říkala si, že válečnice jako ona má u takového muže mnohem větší šance. Kdyby se jí jenom podařilo odloučit ho od Frishy na dost dlouho, aby si všimnul jí.

Rezkin na čas zmizel, aby si potají prošel loď. Zatímco měl kapitán práci na palubě, vplížil se do jeho kajuty a prohledal ji. Nenašel nic zajímavého, proto pokračoval v pátrání. Občíhl si jednotlivé kajuty pro pasažéry, prohledal jim kufry a poté i hromady zbytečných „nezbytností“ v nákladovém prostoru. Nenašel nic, co by pro něj bylo právě teď důležité, objevil však několik drobností, které mohl využít později.

Dva ze strážců rodu Jebai měli dluhy z hazardu, které měli splatit odvedením jisté nespecifikované služby ve Skuttonu. Budoucí vévoda Tieran se měl otcovým jménem zúčastnit tajné schůzky s mužem, jehož jméno Rezkin nepoznával. Tieranův komorník Colton měl tajnou lásku a Rezkin si byl jistý, že je to muž. Shiela nebyla tak nevinná, jak namlouvala své rodině. Vzala si s sebou půl tuctu dopisů na rozloučenou od potenciálních nápadníků, kteří v nich kvíleli nad tím, jak moc jim bude chybět, a dva z nich ji prosili o soukromou schůzku během turnaje.

Když se Rezkin znovu připojil ke šlechticům, všichni chtěli vědět, co dělal a jak se na lodi dokázal na tak dlouho vypařit.

Rezkin se zasmál. „Ach, víte, dobrou plavbu si užívám stejně jako vy, jenže my dnes museli vstávat několik hodin před úsvitem.“

Frisha zvedla obočí. Dobře věděla, že Rezkin vstává vždy dlouho před úsvitem, propadal totiž neuvěřitelnému neklidu, když nemohl být neustále v pohybu.

Malcius se zachechtal. „Šel sis zdřímnout.“

Rezkin si přehnaně dramaticky povzdychl a zabručel: „Prohlédl jsi mě a já se doznávám – za svoji nepřítomnost se nestydím.“

Shiela, která se nedala odradit Rezkinovým zájmem o Frishu, řekla: „Ach, škoda, že jsi to neřekl dřív. Třeba bych si zdřímla taky.“ Zatřepotala řasami a sugestivně se na něj zadívala.

Malcius se zamračil. „Shielo, copak se nestydíš?“

Brandt se zasmál. „Tíha její hanby by potopila každé plavidlo. Ta už není studu schopna.“

„Co ty víš o studu, Brandte?“ vysmála se mu Shiela. „Jsi hulvát.“

„Radši hulvát než… auvajs!“ vykřikl Brandt, když mu Malcius pod stolem dupl na nohu.

„No,“ Rezkin si odkašlal, „je asi lepší, že jsem se uklidil do ústraní. Podle Tama chrápu.“

Malcius zasténal. „A to s tebou mám spát v jedné kajutě?“

Rezkin pokrčil rameny a zazubil se. „Každý musí mít nějakou chybu, ne?“

„Pokud je to tvoje jediná chyba, pak jsi lepší člověk než my ostatní,“ zamumlal Malcius.

„Mluv za sebe,“ opáčil Brandt. „Já jsem ztělesněná dokonalost,“ prohlásil nejapně a prohrábl si rukou dlouhé hedvábné vlasy.

Palis udeřil Brandta pěstí do paže a odvětil: „Jo, dokonalý trénovací panák.“

Brandt popotáhl. „Jen se směj, na turnaji tě ale porazím.“

Palis se zasmál. „Budeš mít štěstí, pokud se dostaneš na stejnou úroveň jako já.“

„Na jarním turnaji jsem se umístil dost vysoko,“ připomněl Brandt.

„Jenom proto, že většina z nás trčela na polním výcviku, na kterém trval náš strýc,“ odvětil Palis.

Rezkin zvedl obočí. „Polní výcvik?“

Brandt protočil očima. „Generál si vzal do hlavy, že se musíme naučit přežít v divočině, jen pro jistotu. Já naštěstí mohl odjet dřív a zúčastnit se turnaje.“

„Měl to být trénink přežití pro mladé lordy,“ dodal Malcius, „ale zkus přesvědčit bandu šlechticů, aby nechali přepych doma. Všichni s sebou měli masivní stany a měkká lůžka, víno, chleba a spoustu sýra. Spíše to připomínalo třítýdenní společenský dýchánek. Strýc Marcum zuřil.“

„Byl jsi tam s námi,“ plísnil ho Brandt.

Malcius pokrčil rameny. „Přiznávám. Mám rád hezké věci a dávám přednost životu v pohodlí. Navíc to bylo směšné. K čemu by nám takové dovednosti mohly být? Koneckonců nevyrážíme jen tak nazdařbůh do divočiny. Žijeme ve městě a cestujeme na lodích nebo v kočárech v karavanách s ostrahou a lidmi, kteří se starají o naše potřeby. Nevím, proč bych zrovna já potřeboval vědět, jak chytit králíka nebo založit ohniště.“

Frisha, která byla až do této chvíle zticha, se nyní narovnala a vystrčila bradu. „Rezkin to všechno umí. Je velmi zkušený zálesák.“ Rezkin po ní střelil varovným pohledem, ona ho však ignorovala a pokračovala. „Když jsme posledně pluli po řece tak jako teď, narazili jsme na obrovskou bandu lupičů. Donutili nás opustit loď a týden jít pěšky, každý jenom s jednou brašnou. Rezkin a vojáci lovili jídlo, stavěli tábory a bojovali s bandity. Rezkin dokonce ošetřil vojákům zranění. Co myslíte, že byste dokázali vy, kdyby se loď potopila a vy jste přišli o všechny své tretky?“

Všem spadla čelist a Frisha cítila malé uspokojení nad tím, jak se šlechtici přestali ovládat. Frisha a Rezkin si vyměnili pohledy.

Rezkin naklonil hlavu na stranu a zvědavě si Frishu prohlížel. Bylo zajímavé, že když konečně sebrala dost odvahy promluvit s přesvědčením, udělala to v jeho prospěch.

Malcius se vzpamatoval jako první a mávl nad Frishiným tvrzením rukou. „Ano, ano, ale měli jste s sebou vojáky, kteří se o všechno starali, a zabití hrstky banditů se dá těžko považovat za bitvu.“

Frisha se zamračila. „Těch banditů bylo několik tuctů a vojáků jenom šest. Tam a já jsme v té době neuměli vůbec zacházet se zbraněmi, takže jsme byli prakticky k ničemu. Ale Rezkin byl úžasný,“ řekla, napodobila Shielu a zatřepotala na něj řasami. Frisha z té bitvy vlastně moc neviděla. Měla co dělat, aby nepropadla panice, přitom těkala pohledem všemi směry; zdálo se jí, že prakticky ve stejnou chvíli. Následně však zachytila útržky rozhovorů vojáků a Jimsona. Věděla, že Rezkin byl působivý, netušila však do jaké míry. „Navíc,“ pokračovala, „to byla teprve naše první bitva s bandity.“

U ostatních to vyvolalo směsici zmatku a ohromení, avšak Tieran byl zděšený. Když se s Rezkinem setkal tehdy poprvé v Kaibainu, viděl v jeho očích příslib smrti, a teď věděl s jistotou, že krveprolití není Rezkinovi cizí.

Rezkin se najednou bouřlivě rozesmál a mávnutím zahnal vážnou atmosféru. „Víte, já nedokážu posedět. Pořád si hledám nové koníčky. Dá se říct, že jsem tu a tam pochytil nejrůznější dovednosti. Zálesáctví vlastně může být celkem zajímavé a uklidňující. Generál možná neměl tak špatný nápad, i když ne z důvodů, ze kterých si myslíte vy. Nikdy nemůžete pochopit, jak důležitá je nezávislost, dokud ji nevyzkoušíte. Všechno je jiné, když se o vás nestarají sluhové. Jakmile se té slabiny zbavíte, povím vám, nabytá sebejistota je omamná.“

Malcius se zamračil. „Podle tebe je slabost mít sluhy?“

„Ne mít je. Potřebovat je,“ odvětil Rezkin a zvedl prst, aby svá slova zdůraznil. „Pro mě jsou sluhové luxus – patří k postavení, odráží bohatství a moc, ale nejsou nezbytností. Pokud bych musel, zvládl bych bez nich přežít,“ prohlásil Rezkin se samolibou pýchou.

„Asi chápu, jak to myslíš,“ odpověděl Malcius. Neklidně si promnul zátylek. „Popravdě netuším, co bych dělal, kdybych se ocitl v situaci, ve které bych si musel poradit sám. Upřímně nemůžu tvrdit, že bych přežil,“ dodal zahanbeně.

Palis a Tieran se nepříjemně ošili, neboť oba věděli, že by za stejných okolností selhali.

Shiela se však upnula na jinou část Frishina příběhu. „Takže, sestřenko, mám to chápat tak, že jsi několik týdnů cestovala sama se skupinou mužů?“ Její tón byl lehký, avšak plný obvinění.

Frisha vystrčila bradu a odvětila: „Správně. Mým doprovodem byl Tam. Je pro mě jako bratr a složil mému otci přísahu ochrany. Navíc nás chránil Rez.“ Vynechala skutečnost, že se s Rezkinem seznámila až cestou z Cheswicku a doopravdy o něm nic nevěděla.

„Ano, no, pan Tamarin ale není tvůj bratr. Není s tebou nijak spřízněný a přísaha neurozeného pro mě nic neznamená,“ odpověděla s opovržením.

„Pak mám asi štěstí, že pro mě neznamená nic tvůj názor,“ odvětila Frisha jedovatě. „Navíc, chceš zpochybnit i Rezkinovu čest?“

Shiela zafuněla. „Ovšemže ne, je ale jasné, že jsi musela něčím upoutat jeho pozornost. Neumím si představit, proč by jinak mohl někdo chtít někoho, jako jsi ty.“

Rezkin vstal tak prudce, až jeho židle zaskřípala o podlahu. Vztyčil se nad Shielou a upřel na ni nesouhlasný pohled. Scházelo v něm násilí, bylo v něm však pohrdání otce kárajícího dítě.

„Lady Shielo, uráží mě tvé obviňování a pomluvy mé dámy. Lady Frisha je a vždy byla úctyhodná žena, která si zaslouží obdiv za to, jak statečně a důstojně se v tak těžkých časech zachovala. Vyslovila jsi řadu nepodložených domněnek. Taky mě uráží tvé narážky na adresu pana Tamarina, kterého mám tu čest nazývat svým ‚přítelemʻ. Na tom, že jeho čest zpochybňuješ zrovna ty, ale nezáleží, z toho, co jsem viděl, jí totiž sama máš velmi málo. Na rozdíl od tebe pana Tamarina znám a já si jeho přísahy velice vážím. Pokud už musíš zesměšňovat ostatní, aby ses sama cítila lépe, měla bys to dělat tiše, jen ve své mysli, kde svým jedem budeš trápit pouze sebe. V mé přítomnosti se ale podobně záštiplných poznámek zdrž.“

Rezkin napřáhl ruku. „Pojď, Frisho. Připoj se ke mně na palubě. Půjdeme trochu na vzduch.“

Kapitola 2

Poté, co Rezkin takto obhájil její čest, se přestala Frisha na Shielu zlobit. Byla ráda, že se zastal i Tama. Nerada slyšela, když někdo říkal takové věci o jejím nejlepším příteli. Společně našli Tama, jak sedí a zasmušile civí přes vodu. Obzor byl vymalovaný paletou jasně růžových, oranžových a zlatých odstínů, které přecházely ve fialovou a indigovou hvězdného nebe nad jejich hlavami. Barvy se odrážely i ve vodách pod nimi a oni společně cítili, že jsou obklopeni něčím krásnějším a důležitějším, než byly ubohé problémy dne.

Společníci spolu klevetili a rozprávěli, tedy spíše jen Frisha a Tam. Rezkin se, aspoň na chvíli, zdál být opět sám sebou. Ačkoli se Frishe Rezkinovy úsměvy a netypický smích líbily, zjišťovala, že je šťastnější, když byl prostě sám sebou. Nakonec se ozval zvon svolávající k večeři a trojice zamířila do jídelny, nebo spíše do lodní kantýny, jak ji nazývali lodníci.

Rezkin se rozhodl povečeřet s Frishou, Reaylin, Tamem a Jimsonem, který přizval i své muže. Na šlechtice hleděl s povýšeným pohrdáním a dával jim jasně najevo, že se jim vyhýbá kvůli Shielině nezdvořilosti. Důsledkem bylo, že ostatní pronesli na její adresu řadu káravých poznámek, které Rezkin sice neslyšel, mladá žena po nich ale pokaždé zrudla. Malcius a Palis po něm vrhali omluvné pohledy. Z Rezkinovy strany však šlo pouze o divadlo pro šlechtice, poněvadž zjišťoval, že ve skutečnosti rád tráví čas s ‚přáteliʻ. Role, kterou si pro sebe tentokrát zvolil, byla obtížnější než všechny předešlé, které vyzkoušel. Musel se do postavy pyšného šlechtice zcela ponořit a zároveň udržovat vztah s ‚přáteliʻ, kteří sice věděli, že hraje roli, nebyli však její součástí a ani netušili, proč to dělá.

Ten večer, když Malcius složil hlavu na polštář, nebylo po Rezkinovi ani vidu, ani slechu. Když se šlechtic ráno vzbudil, poznal, že tu Rezkin v jednu chvíli byl, jenže už zase zmizel. Malciovi nebylo příjemné, že mezi ně Shielina necitlivá slova vrazila klín. Jeho sestra to skutečně přehnala. Od chvíle, co Rezkina spatřila, pokoušela hranice korektnosti a zdálo se, že se rozhodla, že mezi ní a jejich sestřenicí s neurozenou krví existuje nějaká rivalita. Malcius nechápal, proč Shiela cítí potřebu nárokovat si zrovna tohoto muže. Poletovala kolem ní spousta jiných a on pochyboval, že by byla připravena vzdát se jich kvůli manželství. Až příliš milovala pozornost.

Později toho dne, když se všichni sešli na obědě, se Malcius pokusil situaci napravit. „Lorde Rezkine, jako dědic rodu Jebai bych se chtěl formálně omluvit za chování své sestry. Je pravda, že ji asi matka s otcem rozmazlují víc, než je pro ni dobré,“ řekl a úkosem na řečenou ženu pohlédl, „takže se ještě nenaučila jemnocitu ani náležité zdvořilosti. Ačkoli má jako dáma právo na vlastní názor, musí pochopit, že některé věci se v jisté společnosti neříkají nahlas.“

Rezkin tlumeně zahučel. „Některé věci by se neměly říkat vůbec.“

Malcius svěsil ramena a těžce vydechl. „To uznávám, Rezi, ale určitě se na celou věc umíš podívat i ze Shieliny perspektivy. Jako dáma má právo na úctu a důstojnost. Byli jsme vychovaní v korektní společnosti, oba naši rodiče jsou vznešeného původu. Naše krev se pyšní čistotou, jakou Frisha nikdy nezíská, a to bez ohledu na to, jak krásné šaty si oblékne.“ Omluvně na Frishu pohlédl, pokračoval však s jistotou. „A co se týká tvého přítele, pana Tamarina,“ krátce se podíval Tamarinovým směrem, „eskortovat dámu by nebylo vhodné ani od tebe, a to ani pod přísahou ochrany. Nemůžeš od Shiely očekávat, že si bude cenit Tamovy přísahy víc než svých lidí. Dáma prostě nemůže cestovat sama s muži, kteří s ní nejsou spříznění.“

„Shiela má právo na své názory, já s nimi ale nemusím souhlasit. Navíc není jediná, kdo si zaslouží respekt a důstojnost. Zaslouží si je všichni, dokonce i neurození – především neurození.“ Malcius zvedl obočí a otevřel ústa, aby promluvil, ale Rezkin pokračoval: „Šlechta se těší právům, privilegiím a luxusu, jaké neurození nikdy nepoznají. Neurození celý život tvrdě dřou jen proto, aby jejich rodiny přežily, a aby vyšší společnosti všechen tento luxus zajistili. Mnozí nikdy nepoznají život v pohodlí. Důstojnost je někdy to jediné, co neurození mají.“

Malcius zasténal. „Takže patříš k progresivistům?“

Rezkin se nevesele zasmál. „Nezastávám progresivní názory. Moje názory jsou naopak zastaralé. Kolik toho víš o naší historii, Malcie? Kolik toho víš o založení Ashaie?“

Malcius vystrčil bradu a poznamenal: „Dějiny jsem studoval s učiteli.“

Rezkin se zachechtal. „Ale dával jsi i pozor?“

Malcius se bezostyšně zazubil. „Dostal jsi mě. Nemůžu říct, že bych měl velký zájem o dějiny, když jsem ze cvičiště slyšel břinkot čepelí.“

Rezkin potřásl hlavou a oplatil Malciovi úsměv. „No, víš, před vznikem království existovalo mnoho nezávislých provincií.“ Rezkin mávl na stůl před sebou, jako by na něm ležela mapa. „Neexistoval žádný král, žádní lordi ani dámy. Byli prostě lidé. Všichni měli stejné postavení. Obdělávali zem a budovali vesnice, na jejichž chodu se podíleli všichni stejnou měrou. Jenže jak se jejich řady rozrůstaly, někteří si uvědomili, že jejich sousedé mají věci, které oni potřebují nebo chtějí. Lidé začali bojovat a hádat se o hranice.“

Rezkin vstal, a zatímco hovořil, začal pomalu obcházet místnost. Jeho zesílený hlas přijal melodickou kadenci cvičeného barda. „Nakonec lidé pochopili, že pokud mají vůbec přežít, budou potřebovat jistou míru diplomacie. V každé provincii se sešli lidé a zvolili mezi sebou jednoho – jednoho člověka z každé provincie, který se osvědčil a byl poctivý, úctyhodný a důstojný, skutečný vůdce. Zvolili si někoho, komu mohli důvěřovat, že nezneužije moc, kterou mu propůjčí. Někoho, o kom věřili, že bude vždy a při všech svých rozhodnutích prosazovat především dobro svého lidu. Takového muže nazvali svým ‚lordemʻ.“

Rezkin se prudce zastavil a postupně pohlédl všem do očí. „Jenže práce takového lorda nebyla vůbec snadná. Byla to těžká dřina a navíc nebezpečná, reprezentoval totiž svůj lid před lordy z ostatních provincií a nesl za to odpovědnost.“

Mladý bard opět vykročil a pokračoval. „S vědomím, že jejich lord je dobrý vůdce, za ním začali chodit lidé s tím, aby jim pomohl řešit jejich spory. Na znamení díků za jeho úsilí mu přinášeli dary a poskytovali mu přepych a privilegia, když navštívil jejich vesnice.“

Rezkin potřásl smutně hlavou a řekl: „Jenže lordův život byl neustále v nebezpečí a lidé brzy dospěli k závěru, že musí svého zvoleného vůdce chránit. Postavili mu pevnost a poskytli mu stráže. Lord na oplátku přislíbil svým lidem ochranu za hradbami pevnosti v případě, že by do jejich provincie přišla válka. Proces se opakoval ve všech provinciích. Nikdo se nechtěl dát zahanbit, neboť lidé považovali pevnost za symbol jejich síly a úspěchu.“

Bardův hlas se ztišil, potemněl. „Potom dorazil ‚Velký nepřítelʻ, jak ho v té době nazývali. Jahartské impérium se přihnalo přes pohoří Drahgfir a přes Souelijské moře. Mnoho provincií padlo a ostatní se tak soustředily na vlastní ochranu, že se ani nepokusily spojit. Potom z lidu povstal vůdce – nepatřil ke zvoleným, byl to prostý člověk. Tento muž statečně zahájil tažení za sjednocení provincií proti společnému nepříteli. Postavil se před každého lorda a vášnivě hovořil o spojení sil a odhodlání provincií. Jak další a další provincie podléhaly nepříteli, lordy ovládl strach o jejich lidi. Jeden po druhém přislíbili tomu muži a jeho věci podporu. Když pak nastal pravý čas, ten muž, jmenoval se Coroleus, shromáždil své jednotky a vedl je proti mnohem větší přesile Jahartského impéria.“

Rezkinův hlas zesílil a naplnila ho pýcha. „Byla prolita spousta krve, Coroleovy odhodlané jednotky se ale nevzdaly. Když bylo po všem, zavládl v provinciích velký zmatek a lidé zoufale toužili po symbolu naděje a síly. Lordi vyslyšeli přání svého lidu a jmenovali Corolea králem. Tak se zrodilo království Ashai, z krve a vůdcovství neurozených – neurozených, kteří si zasloužili moc a úctu svého lidu.“

Rezkinovo vyprávění celou místnost uchvátilo. Ticho nakonec prolomil Malcius. „Musím říct, Rezkine, že máš talent barda.“ Mladého šlechtice to překvapilo a zároveň to na něj udělalo dojem.

Tieran se neklidně ošil a prohlásil: „Příběh krále Corolea samozřejmě znám, o starých provinciích toho ale moc nevím. Rozhodně jsem nikdy neslyšel nic o jeho… neurozeném původu. Je možné si tvé tvrzení ověřit?“

Rezkin mávl nad Tieranovou opatrností rukou. „Ovšem, z té doby stále existují tucty textů. Dají se najít v knihovnách, kde si je může kdokoli přečíst. Navíc byly od té doby sepsány stovky vojenských, filozofických i historických pojednání. Fakta se nedají zpochybnit.“

„Tvrdíš, že by šlechta měla zachovávat vyšší standard?“ zeptal se Tieran.

Rezkin věděl, že je nikdy nepřesvědčí o tom, že šlechtici nejsou nějak od přírody nadřazení neurozeným. Už tak se pohyboval na hraně, musel proto vyložit věci způsobem, který by mohli akceptovat. Pokud už je nedokáže přimět, aby uvěřili pravdě, aspoň je mohl donutit, aby se jako správní šlechtici chovali. Rezkinův hlas byl hluboký a mocný. „Šlechtici jsou vyšší standard. K tomu byli stvořeni,“ řekl nadutě. Takový tón se dal od někoho jeho postavení očekávat.

Povýšeně popotáhl. „Lady DeWindier a lord Methers jsou zářným příkladem toho, že krev šlechtice nedělá,“ prohlásil. Byl to nejnovější dvorský drb, že lady DeWindier a lord Methers spolu už dlouho mají vášnivou aféru. Lord DeWindier konečně nachytal svého soka v sukních své manželky a málem mu utrhl hlavu. Drbny nyní šeptem zpochybňovaly otcovství potomků lorda DeWindiera.

Rezkin se zadíval do očí Shiele. „Jde o to, jak se on nebo ona chová. Nikdo jiný není hoden mého času.“ Tu poslední část pronesl s takovým opovržením, že se ostatní neubránili studu. Rezkinova slova byla kritická a odsuzující, přesně jak šlechtici čekali. Navíc je podtrhl tím, že se vrátil na místo vedle Frishy a svých ostatních přátel, těch neurozených i důstojníka z řad šlechty.

Ještě před cestou sledoval Rezkin tyto šlechtice v jejich domovech nebo s přáteli. Dospěl k závěru, že Malcius je mladík, který zoufale touží po otcově chvále. V případě její nedostižnosti s největší pravděpodobností přilne k nejsilnějšímu příkladu nadřazenosti, jaký dokáže najít. Kdyby Rezkin na lodi nebyl, Malcius by si za svůj model zvolil Tierana prostě jen na základě jeho postavení.

Jenže Tieran nebyl silný vůdce a věděl to. Arogance a povýšenost, které dával před svými kumpány ostentativně najevo, měly pouze zamaskovat jeho přirozenou nejistotu. Palis byl ve srovnání s těmi dvěma nezávislejší; nemusel nic dokazovat, poněvadž nebyl dědicem rodu. Přesto k bratrovi vzhlížel a následoval by ho prakticky ve všem.

Brandt však byl jiný. Nezáleželo mu na tom, jestli udělá dojem na otce – vlastně právě naopak. Vypadalo to, jako by rebeloval proti celému světu. Rezkina napadlo, že mu možná vadí vnucená role dědice rodu. Nezajímal se ani o politiku, ani o dvorské drby, tedy až na věci, které se ho přímo týkaly.

Všichni dědicové cítili, že na turnaji musí něco dokázat. Malcius a Tieran se pokoušeli potvrdit, že jsou hodni být následníky svých otců, zatímco Brandt se snažil předvést, že je svým vlastním pánem a není pod otcovou kontrolou. Zdálo se, že jen Palis se turnaje účastní pouze kvůli vzrušení a lásce ke sportu. Rezkin naplánoval své krytí tak, aby si mladé muže co nejefektivněji získal, a právě s tímto posledním cílem na mysli přešel Rezkin k další části svého plánu.

Po obědě vyšli mladí lidé nahoru na palubu nadýchat se čerstvého odpoledního vzduchu. Rezkin shromáždil Tama, Jimsona a všechny ostatní muže, kteří projevili zájem, a pokynul i Reaylin, poněvadž to, co plánoval, by mohlo ženu, jež se chystala zúčastnit turnaje, rovněž zajímat. Rezkin přistoupil k Palidovi, který hovořil s jedním z mladých lordů.

„Je nádherný večer, že ano, Palide? Nebe je čisté a voda klidná. Doufal jsem, že bys nám mohl předvést něco ze svých dovedností. Slyšel jsem, že jsi ovládl Bo’duen Parté, velmi obtížný šermířský styl, pokud mohu říct. Je to vskutku působivé.“

Palis překvapeně zvedl obočí. „No, nevím, jestli jsem ho ovládl, ale rozhodně jsem ho cvičil. Netuším ale, jak ses o tom dozvěděl.“ Loupl pohledem po bratrovi a Brandtovi. „Na veřejnosti jsem o tom nikde nemluvil.“

„Palide, tvá pokora je obdivuhodná. Nechci udělat ze tvého talentu divadlo. Ptám se pouze… z profesionální zvědavosti,“ řekl Rezkin a mile se přitom usmíval.

„Ne, o to nejde,“ ujistil ho Palis. „Rád ho předvedu. Prostě jsem si neuvědomil, že se moje ubohé snahy staly předmětem drbů.“ Znovu se zamračil na bratra a Brandta, kteří důrazně zavrtěli hlavami. Ti dva se o tom před Rezkinem samozřejmě nezmínili. Viděl Palida cvičit, když špehoval Jebaie.

Tieranova zvědavost na okamžik přemohla jeho ego. Zeptal se: „Co je Bo’duen Parté?“

Rezkin pohlédl na Palida, nezdálo se však, že by ten dychtil odpovědět, nabídl proto vlastní vysvětlení. „Jedná se o archaický šermířský styl, který sestává z komplikované série náročných přechodů. Kvůli své obtížnosti ztratil na oblíbenosti už před více než sto lety. Víte, pokud totiž není dotažen do dokonalosti, je zcela neúčinný. Při mistrovském provedení je však mimořádně účinný nejen proti protivníkům, kteří tuto techniku neznají, ale i proti mnohým z těch, kdo ji ovládají.“

Tieran zvedl obočí a pohlédl na Palida. „A ty jsi tu techniku ovládl?“

Palis se začervenal a sklopil hlavu. „Můj výkon je přijatelný,“ řekl skromně.

Rezkin se zazubil, tentokrát spíše upřímně než hraně. Možná by byl Palis dobrým kandidátem pro ‚pravidlaʻ.

Palis obrátil pozornost zpátky k Rezkinovi. „Tvé vědomosti o té věci jsou působivé, Rezi. Neznám mnoho lidí, kteří by o tom stylu vůbec slyšeli.“

Rezkin se zasmál. „No, to byly jen historické znalosti.“

Malcius se zazubil. „Opravdu mi připadáš jako historik, Rezkine. Jsi taky mistrem té techniky? Uvažoval jsem, kam až to chceš v turnaji dotáhnout.“

Rezkin vyhýbavě rozpřáhl ruce a řekl: „Nemůžu říct, jak si v turnaji povedu. Duelům jsem se nikdy přímo nevěnoval. Zdá se, že mám problém udržet se takříkajíc ‚v mezíchʻ.“

Kapitán Jimson na Rezkina úkosem pohlédl. Věděl, že Rezkin je mistrem dvou čepelí, a navíc nositel meče. Pokud o té technice věděl, pak ji s největší pravděpodobností i ovládal. Jimson si rovněž všiml, že Rezkin ani přímo nelhal. Vlastně skoro všechno, o čem si šlechtici mysleli, že o Rezkinovi ví, bylo důsledkem jejich vlastních závěrů a mylných dojmů. Jimson se zamyšleně zamračil. Rezkin mladým lordům nikdy přímo neřekl, že je šlechtic. O urozených a o neurozených vždy hovořil stejně jako o někom třetím. Rezkin byl ve svém klamu překvapivě upřímný a Jimson se začal ptát sám sebe, kolik z toho, co o Rezkinovi ví on, je založeno na jeho vlastních mylných závěrech.

Malcius se zasmál. „Chceš tím říct, že zrovna ty máš problém řídit se pravidly?“

Rezkin se uculil, což na jeho tváři vypadalo divně, aspoň z Jimsonova pohledu. „Jenom říkám, že existuje spousta jiných ‚dovednostíʻ a technik a koníčků, které mi stojí za pozornost. Věnovat veškerou pozornost jedné věci, jak se zdá, neumím.“

Jak ho teď Jimson pozorně poslouchal, všiml si, že Rezkinova odpověď nemá vůbec nic společného s otázkou, přesto si ji Malcius vyložil jako potvrzení svých předpokladů.

„Takže máš problém soustředit se,“ škádlil ho Malcius.

„Musím se proto ptát, jak dlouho zvládneš věnovat pozornost mojí drahé sestřence,“ podotkla Shiela, když se přitočila ke skupince.

Frisha nebyla daleko za ní a tvářila se rozrušeně. Rezkin uvažoval, co asi Shiela jeho ‚holceʻ vykládala. Rezkin zachytil Frishin pohled a ona hrdě vystrčila bradu. Rezkin zkroutil rty v úsměšku. Ať už se mezi dívkami stalo cokoli, Frisha zjevně získala navrch.

Rezkin ignoroval Shielinu poznámku, jako by mu nestála za pozornost, a obrátil se zpět k Palidovi. „Takže jsi ochotný nám tu techniku předvést?“

Jeho okatá nevšímavost přiměla Shielu zrudnout. I Palis se červenal, avšak proto, že se na něj soustředila pozornost celé skupiny.

„Ano, profesionální ukázka je asi nasnadě,“ odvětil Palis a nejistě se rozhlédl po ostatních.

Rezkin se usmál. „Kapitán nám dal svolení cvičit na zadní palubě.“

„Správně,“ pravil Palis, odstoupil od ostatních a vykročil směrem k zádi.

Poté, co mladý Jebai předvedl techniku Bo’duen Parté, jeho dovednosti byly celkem dobré, pocítili i všichni ostatní nutkání předvést svůj oblíbený styl. Asi po hodině si Malcius uvědomil, že se ještě nedostalo na Rezkina.

„Rezkine, no tak. To ty jsi s tím začal. Copak nemáš oblíbený styl, který bys nám chtěl ukázat?“ naléhal Malcius přátelsky.

Tieran, který začal uvažovat, jestli dovednosti tajemného lorda nepřecenil, poznamenal méně přívětivě: „Ano, Rezkine. Nosíš u sebe neustále hned dva meče.“ Pohrdavě dodal: „Určitě máš ve svém repertoáru nějakou starodávnou techniku se dvěma meči.“ Vzhledem k Tieranově posměšnému tónu se Rezkin rozhodl, že nastal čas vévodova dědice zase trochu postrašit. A ukázka stylu boje se dvěma meči se k tomu ideálně hodila.

Rezkin plánoval svoji identitu na turnaji utajit a nechtěl, aby ho ostatní poznali podle jeho techniky a stylu. Ukázkou boje se dvěma meči však odhalení neriskoval, neboť turnajová pravidla vyžadovala, aby soutěžící bojovali pouze s jedinou čepelí. Bylo nepravděpodobné, že by si některý z těchto sebestředných šlechticů dal tu práci a vyhledal jeho jméno v registru, a pokud bude předstírat vyřazení hned na začátku soutěže, když budou svádět své vlastní souboje, nebudou mít důvod přijít a sledovat ho.

Rezkin kývl a odvětil: „Ovšem. Koneckonců je to jenom fér.“

Tieran si ho podezřívavě měřil a Rezkin věděl, že mladý lord na tento okamžik čekal, neboť doufal, že zjistí, že Rezkin kuráž jen předstírá. Ke zmatku všech si Rezkin odepnul opasek s meči a vložil ho do rukou kapitánu Jimsonovi. Kapitán zbledl, když se Rezkin zazubil a v očích se mu zalesklo. Kromě Rezkina byl Jimson jediný, kdo znal význam těch čepelí. Kapitán by mohl zaplatit životem už jen za to, že drží Sheyaliny v ruce, kdyby to někdo zjistil, a oba to věděli. Bylo velmi nepravděpodobné, že by někdo na vykonání trestu trval (i kdyby pravda skutečně vyšla najevo), jelikož to byl právě Rezkin, kdo mu meče podal; přesto byly jeho obavy oprávněné. Jako velící důstojník však Jimson nepřitáhne pozornost k sobě, když je bude držet v ruce.

Rezkin se lehce uklonil podporučíkovi Drasconovi a seržantu Millinsovi se slovy: „Podporučíku, seržante, se vší úctou vás žádám o svolení použít při své ukázce vaše čepele.“

Oba vojáci se překvapeně a zmateně podívali na kapitána. Jimson kývl a vojáci ihned tasili meče a podali je Rezkinovi.

Tieran a ostatní se zamračili. „Nechceš použít vlastní čepele?“ zeptal se vévodův dědic a ukázal na zbraně v rukách kapitána Jimsona.

Rezkin mávl nad Tieranovou otázkou rukou, jako by to nebylo důležité. „Ne, ne, pro tuto ukázku se nehodí. Navíc jste chtěli vidět starodávný styl boje se dvěma meči, a tento vyžaduje identické čepele. Věřím, že meče vojáků jsou tomu nejblíž.“ Ve skutečnosti šlo o stejnou techniku, jakou běžně používal v boji se Sheyaliny, nelhal však, a navíc nechtěl odhalit své jedinečné čepele.

Jimson svraštil obočí. Rezkinova poznámka o nevhodnosti jeho mečů by nikomu, kdo by ho skutečně poslouchal, nedávala smysl, řekl to však s takovým přesvědčením, že to všichni prostě akceptovali. Armádní kapitán zjistil, že se uculuje. Už dříve ho napadlo, jak se asi Rezkin vyhne odhalení Sheyalinů.

„Ty meče ale neznáš,“ protestoval Tieran. „Mají sice podobnou délku, ale určitě ne stejnou váhu. Nemůžeš se prostě jen tak chopit čepelí a předvést s nimi nebezpečný styl boje se dvěma meči.“

Rezkin pokrčil rameny. „Není to jediný problém,“ pravil. „Tento konkrétní styl byl součástí výcviku starověkých válečníků Goka z Jahartského impéria. Byli to elitní strážci imperátora a mnoho z nich navíc patřilo k nekromantskému kněžstvu Sen. Goka prosluli akrobacií a stylem se dvěma meči. Požadované meče však byly úplně jiné než tyto. Byly tenčí, naostřené pouze na jedné straně a směrem ke hrotu mírně vyklenuté. Jejich čepele byly navíc trochu kratší a mnohem lehčí. A samozřejmě plujeme na lodi. Ale uvidíme, že? Koneckonců jste to chtěli.“ Rezkin to pronesl s nedbalým nezájmem, jako by se ho to doopravdy netýkalo.

„Počkat!“ vykřikla Frisha. „Jak to myslíš? Je to nebezpečné? Chceš tím říct, že by ses mohl zranit?“

Tieran kývl. „Šerm se dvěma meči je vždycky nebezpečný a mimořádně obtížný. Proto se mu kromě mistrů a idiotů nikdo nevěnuje.“

Frisha přimhouřila oči, upřela je na Tierana a odsekla: „A ty se snažíš přijít na to, do které kategorie spadá Rezkin.“

Tieran začal odpovídat, ale Rezkin ho utnul. „Žádný strach, drahá, určitě budu v pořádku.“ Rezkinův úsměv byl plný přehnaného sebevědomí. Frisha se začervenala nad láskyplným oslovením a ztratila nit.

Jakmile si Tieran uvědomil, že by se Rezkin mohl za těchto ne právě ideálních podmínek skutečně zranit, začal couvat. „Nemusíš to dělat jenom proto, abys mi vyhověl. Určitě znáš spoustu jiných zajímavých technik.“ Teď si byl skoro jist, že se Rezkin jenom chvástá. Žádný šermíř s kouskem rozumu v hlavě by se nepokoušel o to, co navrhoval. Znělo to, jako by Rezkin zdůrazňoval obtížnost té techniky proto, aby se mu jeho počínání někdo pokusil vymluvit a on si mohl zachovat tvář. Tieran se popravdě cítil provinile, že mladíka k něčemu tak pitomému dotlačil.

„Nesmysl,“ odvětil Rezkin. „Teď už jsme všichni zvědaví.“ S tím si Rezkin svlékl dublet, pod kterým měl čistě bílou košili, a s úklonou ho podal Frishe. Zaujal postavení uprostřed záďové paluby. Loď se lehce pohupovala, on však stál jistě. Rezkin několikrát na zkoušku nešikovně sekl a neobratně si meče ohmatal. Když se loď opět zhoupla, lehce zavrávoral a zahrál to tak, jako by se snažil, aby to vypadalo, že to udělal schválně.

Malcius začal prosit. „No tak, Rezi. Prostě nám předveď něco jiného.“

„Ano, teda, jenom jsem si z tebe utahoval, Rezkine,“ řekl Tieran. „Nic ve zlém.“

Rezkin si přestal zahrávat a vypnul se do plné výšky. K mladým lordům obrátil pohled válečníka. S ledovým ohněm v očích se zadíval na Tierana. „Připraven?“ zeptal se.

V následující chvíli vklouzl Rezkin do elegantního tance tak plynulého a graciézního, že by se dalo mylně předpokládat, že tančí na bále nebýt toho, že jeho partnerkou byla smrtící ocel. Lesklé stříbřité meče vířily do stran a točily se kolem Rezkinova těla. Pohyboval se ladně a nenuceně a točil se jako podzimní listí ve větru. Tato technika nebyla ve skutečnosti až tak komplexní, aspoň ne pro Rezkina. Nechtěl vypadat příliš působivě, proto zvolil snadnou sérii; ačkoli každý styl boje se dvěma meči byl považován za mimořádně obtížný. Šlo o základní výcvikové techniky bojovníků Goka střední úrovně a mladí šlechtici, kteří se cvičili v šermu, by je měli poznat.

Rezkin nechtěl udělat dojem složitostí stylu, nýbrž jeho mistrovským a zdánlivě nenuceným provedením. Jeho načasování bylo tak precizní, že meče zpívaly ve stabilním tempu harmonický chór a ani jednou o sebe necinkly ani nezasáhly palubu. Působil jako muž, kterého zajímá pouze výsledný dojem. V rukách držel smrtící zbraně, jeho pohyby však naznačovaly, že mu jde jen o to předvést se, udělat dojem a zachovat si důstojnost. Jeho výkon o něm vypovídal, že je spíše umělec než bojovník – šermíř džentlmen. Jeho pýcha si žádala, aby dosáhl dokonalosti v jednoduchosti, místo aby usiloval o složitější mistrovství. Když Rezkin ohromující sérii technik dokončil, nikdo na palubě se ani nepohnul a zdánlivě nepřirozené ticho rušilo pouze šplouchání vody, vrzání prken a pleskání plachet.

Dýchal klidně a vyrovnaně, když se zadíval dolů na meče ve svých rukách. Potřásl hlavou, vzhlédl ke dvěma lordům a chladně podotkl: „Máš pravdu, Tierane. Nedoporučoval bych předvádět ty techniky s těmito meči.“ Aniž by pohlédl komukoli dalšímu do očí, přistoupil k ohromeným vojákům a se zdvořilým poděkováním jim čepele vrátil. Vzal si zpátky svůj opasek se zbraněmi a dublet a nedbale se rozhlédl.

Rezkinovo publikum bylo uchváceno. Frisha se potěšeně usmívala a Jimson se široce, spokojeně zubil. Rezkin byl nositel meče, Jimson tudíž očekával, že bude úžasný, přesto ho překvapila jeho elegance. Rezkin se vyhnul pohledu na Shielu, která se tvářila tak vášnivě, až to bylo skoro znepokojivé, a obrátil oči k Tamovi a Reaylin, kteří nadšením téměř poskakovali. Rezkinovi se podařilo upoutat pozornost i několika členů posádky, kteří ustali v práci, aby ho mohli sledovat.

Jako první se vzchopil Malcius. „U všeho, co je Svaté, Rezkine, to bylo úžasné. Pochybuji, že bych se někdy dokázal pohybovat tak ladně.“

Tieran zabručel. „Vypadalo to spíš jako tanec než šerm.“

Ačkoli se ukázka zdála jednoduchá, na diváky hluboce zapůsobila. Chvála však Rezkinovi stále nebyla příjemná. Porušovala pravidlo 14, které zakazovalo libovat si v úspěchu, připomněl si ale, že jeho chvástání posloužilo úloze, kterou hrál. Nikdy by ho ani nenapadlo se podobně předvádět, kdyby to nebylo nezbytné pro jeho plán. Potřeboval si nad těmito šlechtici udržet kontrolu, zvláště poté, co vévodův syn začal zpochybňovat jeho schopnosti. A nejlepší způsob, jak si zajistit Tieranovu úctu a poslušnost, bylo vyděsit ho. Když se nyní na mladíka se znepokojenýma očima a bledou tváří podíval, poznal, že uspěl, a to navzdory Tieranově falešné odvaze.

Rezkin upřel na Tierana ledový pohled a divoce se zazubil. „Nepovažoval jsi to za dostačující ukázku starodávného stylu boje se dvěma meči, lorde Tierane?“

Pohled v Rezkinových očích nabízel mnohem intimnější demonstraci Rezkinových šermířských dovedností. Tieran si uvědomoval, že to, co Rezkin předvedl, nebylo tak snadné, jak se zdálo. Z Rezkinova postoje navíc poznal, že kdyby to bylo nezbytné, zvládl by i něco mnohem obtížnějšího. Rezkin se držel zpátky a Tieran to věděl. Aniž by odtrhl oči od Tierana, objal Rezkin paží Frishu. Tieran rychle obrátil oči k mladé ženě, pak zpátky k Rezkinovi. Nepochybně znovu prožíval den, kdy se seznámili, a litoval každé minuty.

Tieran polkl a kývl. Byl bledý a potil se, když odpověděl. „Ano, lorde Rezkine. Bylo to velmi působivé.“ Odhodlán nepůsobit před ostatními úplně zbaběle se Tieran těžce nadechl, vystrčil bradu a řekl: „Ale i když to bylo velice atraktivní, nejsem si jist, jestli bys s touto technikou uspěl ve skutečném boji. Koneckonců bojovat s nevypočitatelným protivníkem je něco úplně jiného než protančit jednotlivými figurami.“

„O čem to mluvíš?“ vyhrkl Palis. „Bylo to nádherné. Takovou eleganci a plynulost pohybu jsem nikdy dřív neviděl. Kdo tě takovou věc naučil? Ještě nikdy jsem o ní ani neslyšel, natož abych ji viděl.“

Rezkin pokrčil rameny. „Cvičil jsem se dvěma mistry těchto technik.“

„Kde jsou ti mistři teď? Moc rád bych se s nimi setkal,“ řekl Palis dychtivě.

Rezkin svraštil obočí, neboť se mu opět stáhla hruď. Odvětil: „Jsou mrtví.“

Palis se zatvářil zklamaně. „Ach.“

Nahoře na schodišti se objevil první důstojník. Zamračil se na členy posádky, kteří jen tak postávali kolem, a vyštěkl: „Co tu, vy líné svině, jen tak čumíte? Hybaj do práce!“ Zamračil se i na hlouček pasažérů a oddupal.

Když se lodníci začali rozcházet zpět na svá místa, bylo slyšet, jak si několik z nich pro sebe mumlá něco jako „náfuka“ a „dvorský hejsek“. Hrubým mužům posádky, která sestávala hlavně z rváčů, připadal elegantní šermířský styl přirozeně nepraktický a pompézní.

Tieran protočil oči nad Palidovým podlézáním. „Ten styl není koneckonců až tak obtížný. Říkal, že jde jenom o součást výcviku. Kdyby se jako začátečník postavil skutečnému šermíři, neměl by šanci.“

Ozvala se Frisha. „Myslela jsem, že jsi říkal, že všechny styly boje se dvěma meči jsou obtížné.“

Kapitán Jimson vyhrkl: „Nepamatuji si, že by Rezkin tvrdil, že je to nejobtížnější technika, jakou si osvojil, lorde Tierane.“

Tieran sklapl a střelil pohledem po tajemném šlechtici. Rezkin si přál, aby jeho přátelé na tu drobnost nepoukázali, možná to ale pomůže vévodova syna umlčet.

Rezkin se lehce pousmál a trhl rameny, aby se vsoukal do přepychového hedvábného dubletu. Řekl: „Možná má lord Tieran pravdu. Nikdo nemůže nikdy říct, jak si povede v bitvě, dokud se nepostaví skutečnému nepříteli.“

„Ale ty jsi v bitvě byl,“ protestovala Frisha.

Další věc, o které si Rezkin přál, aby o ní jeho ‚přáteléʻ pomlčeli. Zjevně byli odhodláni zastat se ho, což sice dokázal ocenit, nevybrali si však zrovna ideální chvíli.

„Ano, ale to byli jenom banditi,“ odmítl to s mávnutím ruky a povýšeným popotáhnutím. Šlechtice bylo snadné přimět, aby bandity nepovažovali za problém, tak velká byla jejich arogance. Rezkin obrátil rozhovor zpět k turnaji. „Navíc je šerm se dvěma meči v turnaji zhola k ničemu. Jak už jsem říkal, duely nikdy nebyly středem mého zájmu, Tieran si ale určitě povede nanejvýš působivě.“

„No, aspoň mně se teda ulevilo,“ prohlásil Malcius. „Je uklidňující vědět, že nejsi dokonalý úplně ve všem. Začínal se u mě projevovat komplex méněcennosti.“

Kapitán Jimson potřásl hlavou nad Rezkinovou mistrnou manipulací. Kdyby nevěděl, že to není pravda, uvěřil by, že Rezkin skutečně je nadutý dvorský hejsek, za kterého ho námořníci měli. Rezkin nějak dokázal zařídit, aby věci probíhaly podle jeho potřeb, a navíc to vypadalo, jako by ho to nestálo sebemenší úsilí. Bylo to, jako by Rezkin byl dvěma lidmi najednou. Kapitán pohlédl na Frishu, pak na Tama a Reaylin. Ne, pomyslel si, Rezkin je alespoň třemi lidmi.

Byl tu Rezkin, kterého znali Tam, Frisha a Reaylin. Ten byl opravdovým, stoickým válečníkem a ochráncem, který bral pod křídlo své přátele a ošetřoval zraněné s odborností a péčí léčitele. Pak tu byl Rezkin, kterého znali Jimson a generál, neústupný nositel meče, který byl zapletený do královského spiknutí a něco nevysvětlitelného ho spojovalo se starým králem Bordranem. A nakonec tu byl Rezkin, kterého znali šlechtici. Panovačný, výmluvný, šovinistický floutek, který si vydobýval respekt dovednostmi a etiketou. Jimson nyní chápal, jak to Rezkin myslel, když říkal, že zvládne zahrát dokonale jakoukoli roli, a nemohl se neptat: Kdo je Rezkin doopravdy?

Rezkin obrátil pozornost k Frishe a řekl: „Frisho, drahá, nechtěla bys chvíli trénovat? Reaylin a Tam se už taky určitě nemůžou dočkat, až si trochu zacvičí.“

Frisha se pod jeho pozorností začervenala. „Ach, no, já ne…“

Přerušila ji Shiela. „Počkat, Frisha se učí zacházet s mečem?“

Frisha zavrtěla hlavou právě ve chvíli, kdy Rezkin odpověděl: „No, učila se šermovat, odmítala ale nosit meč, proto jsem s ní přešel k vrhacím nožům.“

„Proč?“ vyhrkla Shiela.

Rezkin na ni úkosem pohlédl. „Nemohu zaručit, že s ní budu neustále, abych ji chránil. Frisha je silná žena s dobrodružnou povahou. Musí být schopná chránit se a nespoléhat se jen na to, že to za ni budou dělat ostatní.“

„Ale je žena,“ protestovala Shiela.

Vpřed vykročila Reaylin. „A kde je problém?“

Shiela si odfrkla. „Jsi neurozená. Nečekám, že to pochopíš. Je to nevhodné.“

Rezkin se zazubil. „Právě naopak, lady Shielo. Skoro všichni historici, kteří dokumentují bojové dovednosti, se shodují na tom, že největšími válečníky Jahartského impéria byly ‚Sokaʻ, kněžky bohyně smrti Nihko, a byly obávané a ctěné všemi. Nejlepším z nich se říkalo ‚Meíshmaʻ a zastávaly vyšší postavení než sám imperátor. Kněžky prosluly nejen bojovými dovednostmi, ale i svojí velkou krásou, mimořádnou inteligencí, vzdělaností a nesmírně svůdným oděvem.“

Shiela zafuněla. „Ty bys nepoznal svádění, i kdyby ti uštědřilo políček,“ zabručela si pro sebe, ale Rezkin ji slyšel. Všichni ji slyšeli.

Rezkinovi přelétl přes rty lišácký úsměv, když pravil: „Poznám ho dost dobře na to, abych věděl, že ty v něm zrovna nevynikáš.“

Frisha zalapala po dechu a Shiela prudce zrudla. Palis a Malcius se zachechtali a Reaylin vybuchla smíchy.

Shiela se napřímila, vystrčila bradu a přitočila se k Rezkinovi, který jednou paží stále objímal Frishu. Mladá žena svoji sestřenici zcela ignorovala a naklonila se k Rezkinovi tak, až se mu ňadry opřela o hruď. Rezkin ji od sebe neodstrčil, i když ho k tomu jeho instinkty nabádaly, a to hned z několika důvodů.

Shiela přejela pěstěným nehtem po Rezkinově silné čelisti a hlasem zastřeným narážkou pravila: „Ach, můj lorde Rezkine, zbav se mé sestřenky a já ti ukážu, jak svůdná umím být.“

Rezkinův pohled potemněl a chytil ji za bloudící ruku. Sklonil se k jejímu uchu a hlubokým hlasem srovnatelným se Shieliným svůdným tónem odpověděl: „Lady Shielo, obávám se, že jsi natolik delikátní, že by sis nezvládla poradit s tím, co mohu nabídnout.“ Upustil Shielinu ruku, jako by to byl špinavý hadr.

Frisha pod Rezkinovou paží strnula. Nikdy dřív ho neslyšela podobně mluvit a až příliš veřejná narážka na to, co Rezkin nabízí Frishe, byla zároveň lichotivá a šíleně trapná.

Shiela však ještě nebyla připravená to vzdát. „Copak nevíš, Rezkine? Všechno je o rovnováze,“ zavrněla. „Dřív nebo později si uvědomíš, že silný muž jako ty potřebuje skutečnou ženu, a ne neurozenou couru, která se obléká jako muž a hraje si s meči. Drahý strýček Marcum tě už odmítl,“ prohlásila krutě s úmyslem ublížit. Poté konejšivěji pokračovala: „Je načase porozhlédnout se po někom vhodnějším, kdo je… k mání.“

„Shielo!“ vyštěkl Malcius. „Pamatuj, že jsi dáma,“ pokáral ji.

Mladá žena se obrátila k bratrovi se sladkým úsměvem a nevinnýma očima. „Drahý bratře, vždyť víš, že jenom žertuji.“ Její oči ovšem tvrdily něco jiného.

Než stačil Rezkin odpovědět, Shiela se otočila a s přehnaným pohupováním v bocích odkráčela. Rezkin za odcházející ženou hleděl přimhouřenýma očima a nevědomky si přitáhl Frishu blíž. Frisha netušila, jestli má ječet frustrací nad Shielou nebo skákat radostí nad tím, že Rezkin její sestřenici otevřeně odmítl a majetnicky svírá ji.

Malcius přistoupil k Rezkinovi a lehce se mu uklonil. „Opět se ti, lorde Rezkine, musím omluvit za sestřino chování. Vždycky ráda… flirtovala… ale nikdy ne tak neomaleně. Pokud v tom bude pokračovat, určitě způsobí ostudu celé rodině.“ Malcius pohlédl prosebně na Tierana, vévodova syna, pak zpět na Rezkina, muže zjevně vysokého, avšak neznámého postavení. „Mohu tě jenom požádat, abys ji vzal za slovo a bral její chování jako žert, jak sama tvrdí.“ Malcius zahanbeně sklopil oči a čekal na odpověď.

Rezkin se přívětivě usmál a zapřísahal ho: „Prosím, Malcie. Zanechme formalit. S trochou štěstí,“ přitáhl si Frishu ještě blíž, „z nás jednou bude rodina.“

Malcius v úlevě svěsil ramena; očima přesto vyhledal Tierana. Tieran protočil oči, odvrátil se a zamával rukou ve vzduchu, čímž efektivně smetl jeho obavy ze stolu.

„Tvé odmítání ji jenom ponouká k větší smělosti, víš?“ svěřil se mu Malcius. „Vidí v tobě trofej, které se jen tak nevzdá. Ještě před nedávnem šla stejně po Brandtovi.“

„A jak ses zbavil jejího zájmu ty, Brandte?“ zajímal se Rezkin.

Brandt se bezostyšně zazubil a odvětil: „Přestal jsem se bránit.“ Úsměv mu zmizel ze rtů a odvrátil se. „Pak už jsem pro ni asi nebyl zajímavý.“

Frisha zafuněla a pevně stiskla válečníkovi paži. „Rezkin se bránit nepřestane.“

Malcius na ni omluvně pohlédl a Rezkinovi řekl: „Přesto, možná bys to mohl zvážit, pokud strýček Marcum nezmění názor…“

„Malcie!“ vykřikla Frisha a dupla bratranci na nohu. Frisha se nemínila uchýlit k násilí, aspoň ne vůči Malciovi, něco v její hlavě ale dosáhlo svých mezí a ona prostě zareagovala.

„Auvajs! Nemůžu uvěřit tomu, že jsi to udělala, Frisho! Omlouvám se, sestřenko,“ řekl Malcius procítěně, „musíš ale vědět, že existuje velká šance, že strýc Marcum názor nezmění. Jako budoucí hlava rodu Jebai potřebuji mít na paměti nejlepší zájmy rodiny. Sňatek Shiely a Rezkina by byl výhodný. Jenom říkám, že by si Rezkin měl ponechat otevřenou mysl.“

Frisha zavrčela a oddupala jako vzteklá divoká kočka. Byla mimořádně podrážděná, neboť Malcius měl pravdu. Kdyby byla nuzná venkovanka, možná by to nechápala. Jako dcera z bohaté kupecké rodiny ovšem dobře věděla, jak důležité jsou finanční, politické a sociální dopady manželství. A mezi šlechtou pak ještě mnohonásobně víc.

Malcius obrátil pozornost zpátky k Rezkinovi, který se mračil nad Frishinou frustrací. „Je mi to líto, Rezkine, nechtěl jsem ji rozrušit. Určitě ale chápeš, že mám odpovědnost vůči svému rodu.“

„Ovšem, Malcie,“ odvětil Rezkin. „Chápu, v jak obtížné situaci ses ocitl, ale dokud si nebudu jist, že jsem v případě Frishy naprosto selhal, bylo by mi milejší, kdyby ji nikdo nerozrušoval debatou o alternativních plánech manželství. Mezi námi to není věc finančního nebo politického spojení.“

Malcius smutně kývl. „Je to láska.“

Rezkin nemohl doopravdy tvrdit, že se z jeho strany jedná o lásku, neboť tomu konceptu tak docela nerozuměl. Akceptoval, že je možné, že u Frishy se rozvinuly jisté city. Přesto něco takového kvůli své ‚holceʻ naznačil.

Do hovoru se vložil Tam. „Rezkin se nabídl, že se vzdá Frishina věna, pokud generál změní názor. Vlastně mám dojem, že nabídl, že si generálův souhlas koupí.“ Rezkinova věrná oddanost jeho nejlepší kamarádce udělala na Tama hluboký dojem.

Tieran si nemohl pomoct, cítil se vtahován do hovoru, který ho předtím nezajímal. „Ty jsi opravdu odmítl generálovo jmění a nabídl jsi za ní peníze?“

„Frisha stojí za tisíc generálových majetků,“ odvětil Rezkin upřímně. Byla to pravda. Neuměl si představit, že by nahradil svoji ‚holkuʻ a budoucí manželku ženou, jako byla Shiela. Nikdy by se nenajedl ani nevyspal z obavy, že ho otráví nebo probodne v jeho vlastní posteli. Shiela byla typ ženy, která by ho za jeho zády podváděla a pletichařila by, jen aby ho srazila k zemi a získala nad ním navrch. Četl o mnoha velkých mužích, jejichž pády přivodily ženy, jako byla ona. Ženě jako Shiela by jemná ruka dodala kuráže a posílila její touhu po moci, kdežto pevná ruka by v ní vyvolala hořkost a zatrpklost. Existoval pouze jeden způsob, jak se s takovou manželkou vypořádat, a to zbavit se jí dřív, než by mohla způsobit větší potíže. Rezkin neměl nejmenší úmysl uzavřít manželství se Shielou – nikdy.

Tieran zavrtěl hlavou. „Musíš mít lepší oko než já, Rezkine, protože já to opravdu nevidím.“ Lehce si povzdychl a dodal: „Kvůli tobě to ale zkusím.“

Rezkin se široce usmál a zvláštní bylo, že se k tomu ani nemusel nutit. Vévodův syn dá Frishe šanci. Pokud by se dal Tieran přesvědčit, aby ji akceptoval jako sobě rovnou, ostatní by se řídili jeho příkladem.

Kapitola 3

M alcius věděl, že ho čeká dlouhá cesta. Jako budoucí hlava rodu nesl odpovědnost za zachování dobrého jména rodiny. Spřátelit se s Rezkinem, jak mu otec poručil, přišlo samo od sebe, za což byl vděčný. Nesnášel, když se musel sblížit s někým, koho nenáviděl, jenom kvůli nějakým mocenským hrám. Rezkina si ale doopravdy oblíbil.

Vyzařovala z něj aura moci a sebejistoty, zahalená do slupky dvorského šarmu a korektnosti. Byl sympatický a diplomatický a jeden z nejpřístupnějších mužů, s jakými se kdy Malcius setkal. Zároveň však v sobě měl dominanci, která by Malcia obvykle odpuzovala. Přesto se Malcius neubránil tomu, aby ho obdivoval a respektoval. Cítil potřebu dokázat mu svoji hodnotu, s čímž vůbec nepočítal. Nějak cítil, že když si získá Rezkinovo uznání, stane se mužem, jakým měl podle otce být, nebo možná ještě lepším, dokonce lepším, než byl otec. A to byl zvláštní koncept, který mu nikdy dřív ani nepřišel na mysl.

Shielina neustálá podlézavost ho však rozčilovala. Rezkin ji z velké části nechával bez povšimnutí. Malcius a Palis se zároveň spřátelili i s Tieranem, který s tíživou situací obou bratrů soucítil natolik, že se aspoň snažil dívat jinam, když se Shiela chovala nestydatě. Dokud byli na lodi, odloučení od světa, dalo se její ostudné chování ututlat. Jenže návrat do vyšší společnosti byl pouze otázkou času, a pak bude muset Malcius čelit klepům v plné míře; a klepy se rozhodně vyrojí. Tyto věci měly tendenci šířit se jako mor. A až se o nich doslechne otec, rozzuří se.

Hrabě o dceřině zcela běžném koketování příhodně nic netušil. Považoval svoji drahou, sladkou dcerušku za andílka bez hříchu a všichni se příliš báli, než aby toho mocného muže zbavili jeho iluzí. Dědic Jebaiů si byl skoro jist, že Rezkin nic neřekne, aspoň prozatím, dokud se ucházel o Frishu. Jenže Tieran měl dost velký vliv na to, aby ho ostatní poslouchali, a to i sám vévoda. Kdyby obvinění vznesl Tieran, Malciův otec by si nemohl dovolit jeho tvrzení jen tak popřít.

Čtvrtého dne, zatímco Malcius, Palis, Tieran, Brandt a Reaylin trénovali na zadní palubě na turnaj, se znenadání ozval výkřik, po němž následovalo hlasité trhání a svištění, které ukončilo náhlé žuch . Mladí muži a žena se rozhlíželi kolem, aby zjistili, co rámus způsobilo, když vtom se ozvalo další nečekaně hlasité prasknutí doprovázené výkřiky „Z cesty!“ a „Pozor tam dole!“.

Společníci vzhlédli a spatřili, jak na ně padá masivní ráhno a trhá přitom lanoví. Sehnuli se a snažili se utéct, jenže ráhno padalo příliš rychle. Ozvalo se hlasité dunění, pak se jim nad hlavami mihl stín. Rezkin se vrhl ze záďové nástavby a prolétl kolem záďového stěžně. Chytil se pohupujícího se lana a setrvačností se vymrštil vpřed. Srazil se s padajícím ráhnem a vlastní váhou ho odstrčil stranou, přičemž si nalomil několik žeber. Následně se lana pustil a spolu s ráhnem se zřítil posledních asi osmnáct stop na palubu. Rezkin přistál mnohem ladněji, než by měl vzhledem k tomu, že právě vlastním tělem odklonil padající kus dřeva o váze několika set liber, nemluvě o pádu z takové výšky.

Reaylin vykřikla a přiběhla k Rezkinovi, který jí patrně už podruhé zachránil život. „Ach, Rezi! Tvoje ruce!“ křičela.

Rezkin zvedl ruce, ze kterých si lanem do krve sedřel kůži. Ostře ho pálily, ignoroval to však spolu s bolestí, která mu vystřelovala z nalomených žeber.

Reaylin se třásla šokem z toho, že ji padající ráhno málem rozdrtilo. Zmítaly jí emoce a cítila, jak něco vybublává hluboko z jejího nitra. Zavrávorala a najednou dostala strach, že se pozvrací. Jakmile chytila Rezkina za zápěstí, ten pocit jako by z ní odplynul a ona vydechla úlevou.

Rezkin zvedl obočí a překvapeně na Reaylin pohlédl. „Reaylin, ty jsi léčitelka!“ užasl.

„Cože?“ Reaylin vykulila oči, když uviděla, jak se kůže na Rezkinových rukách hojí. Co mladá žena neviděla, bylo, že i bolest v jeho žebrech ustala, jak se kosti zahojily. „Ne, nejsem!“ vyhrkla.

Rezkin kývl. „Ano, jsi. Právě jsi mě maně vyléčila. Stalo se ti něco takového poprvé?“

Reaylin důrazně zavrtěla hlavou. „Ne, nejsem! Mýlíš se. Všechno je to mýlka!“

Stejně otřesení lordi přistoupili blíž a zdálky si prohlédli Rezkinovy ruce. Krev ze zranění, která utrpěl, byla pořád na místě, jeho kůže však byla nezraněná. Všichni šokovaně pohlédli na Reaylin. Malcius mávl rukou na Rezkina a řekl: „Tady je důkaz, paní Reaylin. Máš vrozené léčitelské schopnosti.“

„Ne! Nemám!“ zaječela Reaylin. „Jsem válečnice! Tohle nebudu poslouchat!“ zakřičela se slzami v očích. Dupla a utekla do své kajuty.

Zkoprnělí lordi si vyměnili pohledy. „Proč by nechtěla být léčitelkou?“ zeptal se Tieran. „Už ji nebudou považovat za neurozenou. Bude patřit ke třídě mágů a získá zasloužený respekt, nemluvě o jistém bohatství.“

Reaylina reakce zaskočila dokonce i Rezkina. Opravdu nedávala smysl. Věděl, že pro Reaylin je důležité stát se válečnicí, nikdy by si ale nepomyslel, že zavrhne tak vzácné nadání, jakým je vrozená schopnost léčit. Skutečnost, že ho vyléčila, aniž by to měla v úmyslu, znamenala, že její talent je patrně velmi silný. Magická moc se v nadaném člověku obvykle poprvé probudí ve chvíli silného stresu. Poté je jeho moc nepředvídatelná a jen těžko se povolává. Bez náležitého výcviku bude pro Reaylin patrně velmi těžké cíleně předvést stejné léčení znovu.

Jelikož na palubě žádní mágové nebyli a on sám se učil u léčitelů v pevnosti, rozhodl se, že je patrně nejlepší osobou, která by si měla s Reaylin o její nové schopnosti promluvit. Vydal se dolů k její kajutě a tiše zaklepal na dveře. Zaklepal ještě několikrát, než mladá žena konečně otevřela.

„Co?“ zaječela, když otevřela dveře. „Ach, to jsi ty.“ Reaylin s očima plnýma slz popotáhla.

„Můžu dovnitř?“ zeptal se Rezkin.

Reaylin se neklidně ošila a ohlédla se po prázdné kajutě. Mnohokrát snila o tom, že tu s Rezkinem bude sama, v žádném ze snů to však nebylo za těchto okolností. Sklopila hlavu, ustoupila stranou, chvilku váhala, pak dveře zavřela. Nebylo korektní zůstat s ním sama v místnosti za zavřenými dveřmi, v tu chvíli ji to ovšem nezajímalo. Nechtěla, aby ostatní jejich rozhovor slyšeli.

V malé místnosti nebyly k dispozici žádné židle, proto si Rezkin sedl na jednu z postelí. Jelikož se nacházela uprostřed, hádal, že je Frishina. Shiela možná neměla Frishu ráda, určitě ale trvala na tom, aby ji sestřenka, která v sobě měla aspoň kapku urozené krve, oddělovala od neurozené. Reaylin se posadila na vlastní lůžko tváří k Rezkinovi, takže se prakticky dotýkali koleny.

Rezkin naklonil hlavu na stranu a otázal se: „Co se děje, Reaylin? Proč jsi rozrušená?“

Mladá žena hleděla na své ruce, složené v klíně, a popotáhla. „Já… já nechci být léčitelka.“

Rezkin čekal, že mladá žena bude pokračovat. Když to neudělala, pobídl ji. „Proč ne?“

Když vzhlédla, Rezkinův křišťálový pohled ji doslova uchvátil, takže se nedokázala odvrátit. „Jsem válečnice,“ prohlásila paličatě. „Jsem silná a schopná a dokážu to každému, kdo bude tvrdit něco jiného.“

Rezkin její slova zvážil. „Myslíš si, že jako válečnice nemůžeš být léčitelka? Nebo je to naopak?“

Reaylin zvedla bradu. „Léčitelé jsou slaboši. Nebojují. Slyšela jsem, že dokonce skládají přísahy, že nebudou ubližovat, nebo nějaký podobný nesmysl.“

Rezkin pokýval hlavou, když nyní chápal, o co jí jde. „Myslíš, že jsem silný, Reaylin? Pochybuješ o tom, že jsem válečník?“

Mladá žena vykulila oči a odpověděla: „Ne! Chci říct ano. Teda… ano , myslím si, že jsi silný; ne , nepochybuji o tom, že jsi válečník.“

Kývl. „Změnil by se tvůj názor na mě, kdybych ti řekl, že jsem taky mistr běžného léčení?“

Reaylin spadla čelist. „Opravdu?“ zeptala se hlasem sotva silnějším než šepot.

„Ano,“ potvrdil Rezkin. „Říkám ti to jenom proto, aby sis mě vzala za příklad. Nemusíš se vzdát válečnictví jenom proto, že jsi taky léčitelka. Pro válečníka je mimořádně výhodné mít zároveň léčitelské ‚dovednostiʻ. Kvůli tomu, že máš vrozené léčitelské nadání, tě ostatní budou chtít chránit. Víš, jak jsou lidé jako ty vzácní. Neznamená to ale, že by ses nemohla naučit bránit se. Koneckonců sama sebe vyléčit nedokážeš, pokud se zraníš.“

Pravda byla, že Rezkin už věděl, že Reayliny válečnické dovednosti budou vždy omezené, od ubohých po průměrné. Ne proto, že byla žena nebo že byla malá. Zpátky ji držela její mysl. Byla temperamentní, impulzivní a zbrklá, navíc jí scházely trpělivost a soustředění potřebné k ovládnutí ‚dovednostíʻ. Bylo pro ni velkým štěstím, že v sobě objevila opravdu cenné skryté nadání.

„Ale lidi po mně budou chtít, abych je léčila. Nemocní lidé a zranění a… děti, budou očekávat, že je budu uzdravovat, když bych místo toho měla tam venku bojovat s nepřítelem,“ protestovala.

Rezkin zvedl obočí. „S jakým nepřítelem, Reaylin? Nejsme ve válce.“

Očima mladé ženy se mihl stín. „Nějaký nepřítel vždy existuje,“ prohlásila tajemně.

„Proč chceš být válečnice, Reaylin? Chceš lidi chránit, nebo je zabíjet?“ zajímal se Rezkin vážně.

„Jak to myslíš?“ zeptala se Reaylin znepokojeně.

„Válečník slouží dvěma účelům – zabíjí, nebo chrání. Někdy musíš zabít, abys ochránila, ale ne každý válečník má zájem chránit. Někteří chtějí prostě jen zabíjet,“ vysvětlil Rezkin.

„No, ovšemže chci chránit,“ řekla Reaylin nedbale, ale bez přesvědčení.

„Víš jistě, že tomu tak je, Reaylin?“ otázal se Rezkin.

Mladá žena pokrčila rameny. „Doopravdy jsem o tom nepřemýšlela. Prostě chci být válečnice.“

„Ale proč chceš být válečnice, Reaylin?“ naléhal Rezkin.

Znovu vystrčila bradu. „Potřebuji dokázat, co ve mně je.“

„Komu?“ zeptal se Rezkin. „Armádě ne. Té je to ukradené. Sobě taky ne. Ani sama nevíš, jakou válečnicí chceš být. Tak komu se snažíš něco dokázat?“

Reaylin pevně stiskla rty.

Rezkin potřásl hlavou a řekl: „Musíš se soustředit, Reaylin. Musíš si stanovit cíl. Poznat svůj účel. Rozpoznat své talenty a prodat je. Jestli žiješ jenom kvůli uznání jiných, pak nežiješ vůbec. Dozajista selžeš, poněvadž jestli tě ostatní neumí ocenit takovou, jaká jsi, pak tě nikdy doopravdy nedocení. Navěky budeš něco dokazovat a nikdy to nebude stačit. Neodmítej své léčivé schopnosti tak rychle, Reaylin,“ pokračoval Rezkin. „Je to nadání, jaké si mnoho z nás může jenom přát.“

„Ty bys ho chtěl?“ vyhrkla nevěřícně.

„Ovšem,“ odvětil Rezkin.

Opět se však prosadila Reaylina tvrdohlavost, protože řekla: „No, kdybych ti ho mohla nějak dát, udělala bych to.“

Rezkin si na tváři zachoval úsměv, když mrkl: „Budu si to pamatovat.“

Reaylin se začervenala a oplatila mu úsměv. Z náhlého impulzu se předklonila a políbila Rezkina plně na rty. Polibek trval jen okamžik, pak se odtáhla, zaskočena vlastním činem.

Zaskočila i Rezkina. Sledoval, jestli u sebe mladá žena nemá nějaké zbraně nebo se ho nepokusí nějak ohrozit; ani ho nenapadlo, že by ho mohla políbit. Když se předklonila, ve zlomku vteřiny předtím, než si uvědomil, co se děje, si myslel, že ho políbí na tvář, jak to viděl dělat lidi, když někomu děkovali. Z divadelních her, které shlédl v Kaibainu, si Rezkin vyvodil, že líbat někoho na ústa je nevhodné, pokud je ta osoba ve vztahu s někým jiným, tak jako byl Rezkin s Frishou.

Reaylin zahanbeně zrudla, pak si ale uvědomila, že je to její šance. Sugestivně se usmála, zatřepotala řasami a zeptala se: „Máš ještě něco, co by potřebovalo můj talent nebo péči, Rezkine?“

Co to s těmi ženskými je? napadlo Rezkina. Nic z toho, co ho jeho mistři učili, nenaznačovalo, že by ženy byly obvykle takto troufalé nebo svolné. Začínal uvažovat, jestli nedělá něco špatně. Že by jim nevědomky dělal návrhy? Že by něco v jeho řeči nebo chování naznačovalo, že chce uzavřít manželství nebo zplodit dědice? Najednou byl moc rád, že tuto roli plní Frisha a nemusí si tak dělat starosti s chápáním ostatních žen. Frisha byla… neochvějná … a ve své podstatě neškodná… a mentálně stabilní. Kdyby si nebyl jistý, že jsou lidé odpovědní za výběr jeho ‚přátelʻ mrtví, poděkoval by jim. Prokázali mu velkou službu, když vybrali Frishu na pozici jeho ‚holkyʻ. Otřásl se při představě, že by tu roli měly hrát Shiela nebo Reaylin.

Rezkin prudce vstal a zdvořile se mladé ženě uklonil. „Radši bych měl jít. Doufám, že vezmeš v úvahu, co jsem ti řekl.“

Otevřel dveře a našel za nimi stát Frishu s rukou zvednutou ke klice. Tváří jí prokmitlo překvapení, když se Rezkin usmál a lehce se jí uklonil. „Frisho,“ pozdravil ji, protáhl se kolem a zamířil nahoru na hlavní palubu.

Reaylin se zářivě usmála, když uviděla Frishin šokovaný, podezřívavý výraz. Málem se rozesmála, když se Rezkin nezastavil, aby vysvětlil, co s ní dělal v místnosti sám.

Frisha přimhouřila oči a zeptala se Reaylin: „Co se tu dělo?“

Reaylin nedbale odpověděla. „Mluvili jsme spolu.“ Poté dodala: „Má hebké rty, že?“ Usmála se jako zamilovaný snílek.

Frisha vytřeštila oči a spadla jí čelist. „To jsi neudělala!“

Reaylin pokrčila rameny a odvětila: „ Udělali .“

Frisha zaťala zuby, zavrčela a vyrazila zpět nahoru na palubu, kterou zuřivě předupala. Když byla jen asi stopu daleko, Rezkin si všiml jejího nepřátelského postoje a dopáleného pohledu. Těžce dýchala, chřípí se jí chvělo, ruce i zuby měla zaťaté a vypadala vztekleji než kdy dřív.

Rezkin naklonil hlavu v upřímném zmatku na stranu. „Co se děje, Frisho?“

„Co… co se děje, ptáš se?“ Frisha prakticky ječela. Scéna přitáhla pozornost několika dalších pasažérů a členů posádky.

Rezkin se nechápavě odmlčel. Otázka mu připadala dost jasná. „Ano?“ zeptal se a svraštil obočí.

Frisha zavrčela a dupla. Ukázala mu prstem na obličej a řekla: „Ty! Ty jsi ji políbil!“

Shielin pobavený úšklebek se změnil v překvapení, které sdíleli Malcius a Tieran. Tama a Palida, kteří byli na zadní palubě, přilákal povyk. Reaylin stála ve dveřích kajuty a zubila se.

„ Já nikoho nepolíbil,“ odvětil Rezkin.

„Ona tvrdí, že ano!“ ječela Frisha.

„Kdo?“ zeptal se Malcius. „Shiela?“

Frisha se na něj zamračila. „Ne! Ona,“ ukázala na Reaylin.

„No no, takže nejsi tak nevinný,“ poznamenala Shiela. „Myslela jsem si, že na sestřence je něco zvláštního, teď se ale ukazuje, že jsi prostě jedním z těch, kteří se rádi tahají s lůzou. Pověz mi, obtěžkal jsi už polovinu svých služek? No tak, Rezkine, přestaň si hrát s pomocnou sílou a akceptuj dámu, která je tě hodna.“

Rezkin naklonil hlavu na stranu a zadíval se na Shielu. Jeho oči byly chladné a hodnotící, predátorské, a ruka se mu vznášela nad jílcem. Ostatní si možná mysleli, že Rezkin přemýšlí o odpovědi nebo zvažuje Shielinu nabídku, ale Tieran a Jimson ten pohled znali. Tieran zalétl očima k armádnímu kapitánovi a prosil ho, aby zakročil a zabránil krveprolití.

Jimson zachytil pohled budoucího vévody, udělal krok vzad a sklopil oči k zemi. Tieranovi spadla čelist. Armádní kapitán, kterého jejich ochranou pověřil sám generál, by neudělal nic, aby Rezkinovi zabránil zabít Shielu, kdyby se tak rozhodl.

„Shielo, raději by ses měla někam uklidit,“ vybídl ji Tieran vyrovnaně. „Možná by sis ráda odpočinula ve své kajutě?“

Shiela si odfrkla. „V žádném případě. Tohle je příliš zajímavé.“

„Je to pravda, Rezkine? Rád si prostě hraješ s neurozenými?“ zeptala se Frisha vztekle. Věděla, že se chová směšně. Věděla, že si Rezkin jenom hraje na povýšeného šlechtice – aspoň si myslela, že to jenom hraje. Neměl služebnictvo – aspoň si myslela, že ho nemá.

Frishina otázka obrátila Rezkinovu pozornost zpátky k ní a příslib smrti, který předtím mířil Shieliným směrem, se rozplynul. Opřel se nedbale o zábradlí. „Ty tomu věříš, Frisho?“

Mladá žena zafuněla. Zjevně jí vzal vítr z plachet, protože řekla: „No, ne. Ale Reaylin řekla, že jste se líbali.“

Rezkin pokrčil rameny. Frishin hněv se tváří v tvář Rezkinově nezájmu pomalu vytrácel. Očividně si byl jist, že není důvod k obavám, a Frisha tomu zoufale chtěla věřit. „Šel jsem si s Reaylin promluvit a ona políbila mě .“ Významně se zadíval na Reaylin a pokračoval. „A proto jsem okamžitě odešel.“ Reaylin zrudla, ale pokrčila rameny a bezostyšně se usmála.

„Byli jste spolu v kajutě… sami,“ řekla Frisha.

„Nechtěla, aby někdo slyšel náš rozhovor,“ odvětil Rezkin.

„A o čem jste se vy dva bavili, že to nesměl nikdo jiný slyšet?“ naléhala Frisha.

Rezkin vybídl Reaylin pohledem k odpovědi. Přestala se usmívat a neklidně se ošila. Když odmítla odpovědět, pokrčil Rezkin rameny. „Rozrušil ji nedávný zvrat událostí. Já byl v tu chvíli nejvhodnější osobou, která to s ní mohla probrat.“

Shiela zalapala po dechu. „Já to věděla. Obtěžkal jsi ji!“

Tieran popadl Shielu za paži a vlekl ji pryč. Odmítala se však tiše podřídit, když ji strkal za sebe. Netušil, proč to udělal, jelikož se opravdu nechtěl ocitnout mezi Rezkinem a terčem jeho hněvu.

Rezkin se zamračil a stiskl čelist. Uvědomil si, že ho nejčastěji popadne vztek, když někdo zpochybní jeho čest. „Jestli je Reaylin těhotná, nejsem si toho vědom, a ani by to nebyl můj problém. Kdyby to totiž byl můj problém, při své cti bych přijal odpovědnost za své činy. Pravdou ale je, že jsem s Reaylin nedělal nic, co by mohlo k takovému problému vést, a ani si to nepřeji.“

Frisha zrudla. Ona to obvinění nevznesla, ale ta myšlenka ji rozhodně napadla. Teď se cítila provinile kvůli tomu, že o Rezkinovi pochybovala. „Tak co bylo tak důležité?“

Malcius zachránil Rezkina před nutností odpovědět, když mu konečně došlo, co se stalo. „Rezkin jí zachránil život, možná nám všem. Reaylin rozrušilo, když zjistila, že je léčitelka.“

„Počkat, co? Kdy se to stalo?“ zeptala se Frisha zmateně.

Tam potřásl hlavou. „Copak jsi neslyšela ty rány a všechen ten křik?“

Frisha zrudla. „No, ano, ale byla jsem v tu dobu… no… indisponovaná.“

Tam protočil očima. „Shora spadlo ráhno.“ Ukázal na stěžeň zamotaný do lan a na potrhané plachty. „Málem nás rozdrtilo, Rezkin ale prolétl vzduchem a vlastním tělem to ráhno srazil stranou.“

Frisha zalapala po dechu a ruce jí vylétly k ústům. „Mohlo tě to zabít!“

„Kdyby nezakročil, byli bychom mrtví my – nebo aspoň vážně zranění. Rezkin se zranil jenom trochu,“ vysvětlil Tam a svraštil zmateně obočí. „Musel mít fakt velké štěstí. Reaylin byla každopádně tak otřesená, že to muselo aktivovat její skrytou magickou moc, protože sotva ho chytila za paži, aby mu prohlédla zranění, okamžitě ho uzdravila.“

Všichni se otočili k Reaylin, která se na ně zaškaredila. „Nejsem léčitelka!“ zaječela, poté oddupala zpátky dolů ze schodů.

„Ach, jak vidíš, je opravdu rozčilená,“ řekl Tam.

Frishu šokovalo, že Reaylin má vrozené léčitelské schopnosti, snažila se ale zůstat u tématu. „Tak proč sis s ní musel promluvit zrovna ty?“

„Protože na palubě nejsou žádní mágové,“ odpověděl Rezkin.

„No a? Co to má společného s tebou?“ zajímala se Frisha se zmatkem a nemalou frustrací.

Rezkin si povzdychl. „Reaylin je přesvědčená, že nemůže být zároveň léčitelka i válečnice, a my víme, jak důležité pro ni je osvědčit se v boji. Já jsem jak léčitel, tak válečník, proto jsem pro ni přirozeně dobrým příkladem.“

„Ty jsi léčitel?“ zeptal se Malcius zvědavě.

„Rezkin je mistr běžného léčení,“ vysvětlil kapitán Jimson. S touto informací se mu svěřil před cestou generál. Marcum chtěl, aby Jimson věděl, že Rezkin zvládne ošetřit jakékoli zranění. Jimsona to nepřekvapilo, jelikož na vlastní oči viděl Rezkina léčit během cesty do Kaibainu.

Tieran protestoval. „Jsi příliš mladý, než abys byl mistrem čehokoli. Dosáhnout toho statusu trvá desítky let.“

Rezkin pokrčil rameny. Nechtěl mluvit o svých ‚dovednostechʻ ani úspěších. „Trochu jsme odbočili,“ řekl. Chladně se na Frishu zadíval a zeptal se: „Jsi spokojená, Frisho?“

Mladá žena se začervenala a neklidně se ošila. „Hm… ano… s tebou. Na ni jsem pořád naštvaná.“

Rezkin přistoupil blíž a pošeptal jí do ucha, aby ho slyšela jen ona: „Nelíbí se mi, když zpochybňuješ moji čest, Frisho, a hlavně veřejně. Já bych tě nikdy podobně nezneuctil.“

Když Rezkin odešel, Frisha zahanbeně zrudla. Cítila se ublíženě a zlobila se, že špatně reagovala. A co bylo horší, nechala se doběhnout od Reaylin. Věděla, že jak Reaylin, tak Shiela by udělaly cokoli, aby jí Rezkina ukradly. Neměla ho obvinit, aniž by se napřed zeptala na jeho verzi událostí. Rezkin měl veškeré právo zlobit se na ni. Mohl na ni zařvat nebo vztekle odkráčet, ale on tam jenom klidně stál a nechal se od ní obviňovat. Frisha se odmítla podívat na Tama, který na ni nesouhlasně hleděl. Ostatní si šli po svém.

Tieran ignoroval štěbetající Shielu, jež mu nadávala za to, jak hrubě s ní zacházel. Zamířil ke kapitánu Jimsonovi, který se mu snažil vyhnout. Když ho konečně zahnal do kouta, důstojník si povzdychl a hrdě se narovnal.

„Viděl jsi stejnou věc jako já, kapitáne. Vím to,“ řekl Tieran. „Když Shiela odmítala sklapnout, Rezkin měl v očích vraždu; a ty, velitel této družiny, jsi odmítl jakkoli zasáhnout.“

Kapitán Jimson se zadíval mladému lordovi do očí a odvětil: „Znám své místo, lorde Nirie. Řídím se rozkazy, dodržuji zákony a prosazuji je, když je to nutné.“

„Bojíš se, kapitáne Jimsone? Bojíš se ho natolik, že bys stál stranou a dovolil mu zabít ženu?“

„Se vší úctou, lorde Nirie, nevíš, jestli by ji napadl. Lidé často zvažují něco, co nakonec neudělají,“ odvětil Jimson.

„Dal jsi ale jasně najevo, že bys nezasáhl, i kdyby to udělal,“ prohlásil Tieran.

„Máš pravdu. Nezasáhl bych,“ přiznal Jimson.

„Proč? Protože je tvůj přítel?“ zajímal se Tieran. „Zapomněl bys na své povinnosti kvůli známému, kapitáne?“

„Kapitán by nezasáhl, protože by na to neměl právo,“ přerušil ho hluboký hlas za ním.

Tieran se prudce otočil a zjistil, že Rezkin stojí nepříjemně blízko. „Kdo jsi, Rezkine?“ zeptal se se směsicí strachu a obvinění.

Rezkin se temně zazubil a odvětil: „Někdo, kdo by mohl veřejně zabít ženu, aniž by se musel obávat, že tady kapitán zasáhne.“ Pro efekt se odmlčel, pak se lehce zasmál. „No tak, Tierane, opravdu si myslíš, že bych zabil nevinnou ženu před tolika svědky,“ Rezkin mávnutím obsáhl celou loď, „jenom proto, že si nedávala pozor na svůj jedovatý jazyk? Opravdu si myslíš, že bych byl něčeho takového schopen? Nebo že jsem takový idiot?“

Tieranova ztuhlá ramena se uvolnila a ze tváře mu zmizel žár, jak ztratil něco ze své sebejistoty. „Ne, možná ne. Ale i kdyby ano, vím, že kapitán by nezakročil. Navíc jsi právě řekl, že by na to neměl právo.“

„A to je pravda,“ kývl Rezkin. „Možná tě překvapí, když ti povím, lorde Tierane, že kapitán Jimson této výpravě nevelí. Velím jí já.“

„ Ty ? Kdo jsi, abys komukoli velel?“ vysmál se mu Tieran.

„Ano, kdo?“ přemítal Rezkin nahlas. Mávl nad otázkou rukou. „Nikdy to nebyla jeho výprava. Od začátku je moje. Já se rozhodl vyrazit na turnaj a Frisha chtěla jet taky. Generál věděl, že i Jimson se plánuje turnaje zúčastnit, proto kapitána a jeho muže pověřil ochranou. A jelikož se mnou Frisha nemohla cestovat sama, spojil nás generál s Jebaiovými. V konečném důsledku tak já zodpovídám za bezpečí všech přítomných, a to včetně lady Shiely. Byl bych opravdu mizerný ochránce, kdybych ji ještě na palubě vlastnoručně podřízl.“

Tieran si frustrovaně prohrábl vlasy. „To asi dává smysl.“ Lehce se kapitánovi uklonil. „Omlouvám se, kapitáne Jimsone. Obvinil jsem tě neprávem. Neuvědomil jsem si, že této družině nevelíš.“ Jimson kývl na znamení, že omluvu přijímá, a Tieran pohlédl zpátky na Rezkina. „A omlouvám se i tobě, Rezkine. Teď si uvědomuji, jak nepodložené mé obavy byly. Ale vskutku, někdy působíš opravdu děsivě.“

Rezkin se zasmál, položil Tieranovi ruku na rameno a odvedl ho stranou od kapitána, kterému se ulevilo. Rezkin poznamenal: „Tierane, naše instinkty nás někdy varují před hrozbami, které naše vědomí nevnímá. Jindy… prostě umřeme.“

Tieran na Rezkina úkosem pohlédl, pak se zasmál. „To mě nijak neuklidnilo, Rezkine.“

„Hm, ne, to asi ne, že?“ odvětil Rezkin se širokým úsměvem, podařilo se mu tak mladého lorda zklidnit a zároveň v něm vyvolat napětí.

Jimson potřásl hlavou, a to jak obdivně, tak odporem. Rezkin uměl vskutku mistrně manipulovat s pravdou.

Skoro po týdnu kapitán lodě oznámil, že zakotví v říčním přístavu Teurning. Teurning bylo docela velké město, které vydělávalo na těžbě dřeva. Leželo v baronství Fendendril, kterému většina lidí říkala prostě Fenden. I zdejší baron a jeho syn se plánovali zúčastnit turnaje, měli se k nim tak připojit na lodi. Počasí bylo zatím ideální, a i navzdory dřívějšímu incidentu dorazila loď s více

Vážení čtenáři, právě jste dočetli ukázku z knihy Vláda šílenství.
Pokud se Vám ukázka líbila, na našem webu si můžete zakoupit celou knihu.