Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

World of WarCraft

Stíny povstávají

Před bouří

Illidan

Roztříštění

Thrall: Soumrak Aspektů

Vlčí srdce

Sylvanas

World of Warcraft: Sylvanas is a work of fiction. Names, places, and incidents either are products of the author’s imagination or are used fictitiously. Any resemblance to actual events, locales, or persons, living or dead, is entirely coincidental.

Published in the United States by Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC, New York. Del Rey and the Circle colophon are registered trademarks of Penguin Random House LLC.

Warcraft, World of Warcraft, and Blizzard Entertainment are trademarks and/or registered trademarks of Blizzard Entertainment, Inc., in the U.S. and/or other countries. All other trademarks referenced herein are the properties of their respective owners.

This edition published by arrangement with Del Rey, an imprint of Random House, a division of Penguin Random House LLC.

Copyright © 2022 by Blizzard Entertainment, Inc.

All rights reserved.

Czech translation by Tomáš Kratochvíl and Zuzana „Bellatrix“ Komprdová

ISBN epub 978-80-7594-582-2

ISBN mobi 978-80-7594-583-9

www.fantomprint.cz

www.facebook.com/fantomprint

www.instagram.com/fantom.print

#fantomprint

@fantom.print

Toto je ve své podstatě kniha o rodině,

ať už o té, ve které vyrosteme,

nebo o té, kterou si najdeme.

Proto tuto knihu věnuji té své:

Mému zesnulému otci, Jamesi R. Goldenovi,

a mé matce, Elizabeth C. Golden,

a mé sestře a mému bratrovi,

Lizann a Jamesi R. Goldenovi ml. (pro nás „Chip“).

Všechny vás miluju.

PROLOG

Sylvanas Windrunner se na chvíli zastavila na vrcholu schodů. Nebyla si jistá, jestli se mladý král, přecházející v runovém kruhu pod ní, stane kořistí – nebo souputníkem. Bylo to jen na něm… a na ní.

Neuspěješ, řekl kdysi vyzývavě mladý lev, když před ní poklekl. Bylo to směšné prohlášení. Anduina Wrynna pevně svíraly řetězy utkané z temné magie. Zažil tu nejhorší bolest, jakou Služebníci chřtánu[1] dokázali způsobit, a přesto vytrval – dokonce se mu podařilo přivolat si na pomoc Světlo i na to chladné, bídné a bezútěšné místo. Přes všechno, co vytrpěl, si Anduin zachoval touhu pomáhat a léčit. I když to znamenalo, že sám bude trpět. A to byl projev, který zaujal i tvora zvaného Věznitel či Žalářník[2], vládce této říše muk. Sylvanasina spojence.

Žalářník chtěl tuto zářivou novou zbraň okamžitě použít. Ale v Královně smrtonošce[3] se něco pohnulo. Něco, co nedokázala úplně vysvětlit. Byla to arogance, co ji přimělo, aby dychtila uvidět, jak se její největší nepřítel přidá na její stranu?

Vidělas, co dokáže, když v něco věří.

Jejich první setkání nedopadlo dobře. Doufala, že tohle přinese lepší výsledky. Žalářník byl ochotný „dát jí čas“, jak žádala, ale nebude čekat věčně.

Anduin slyšel její kroky a přestal rázovat kolem. Otočil se čelem k ní, jeho modré oči sledovaly její prázdnou tvář, pak sklopil pohled na podnos, který nesla.

„Zajímalo by mě, co to je a kde jsi to získala.“

„Myslíš si, že jsi jediný smrtelník ve Stínových zemích[4]?“

Jeho oči se mírně rozšířily. „Aha. Takže moji přátelé jsou stále tady. Ztrácíš glanc, Sylvanas.“

Sylvanas pokračovala po schodech dolů. „Vůbec ne. Co jsem říkala, platí. Už žádná tajemství, žádné lži.“

„Snažím se smýšlet o druhých co nejlépe. Ale v tebe jsem ztratil naději ještě před válkou.“

To ji překvapilo, ale nedala to najevo. „Tohle není místo pro naději, Lvíče. Ale i tady bys měl poslouchat svůj rozum. Možná jsi příliš útlocitný a důvěřivý, ale nemyslím si, že jsi hlupák.“

„Chápu. Pokusíš se mě přesvědčit, že bych měl Žalářníkovi pomoci zničit koloběh života a smrti.“ Tiše se zasmál a zavrtěl hlavou. „Ne. Já rozhodně nejsem ten, kdo je tu blázen.“

Sylvanas dosáhla neviditelné hranice Anduinova vězení. Mohla do něj vstupovat a vycházet z něj, jak se jí zachtělo, a tak podnos s jídlem a vodou snadno pronesla.

Věděla, že mladík celý den neměl vodu. Jídlo mu odpírali ještě déle. Přesto se Anduin na jídlo sotva podíval a pak stočil přimhouřené oči k ní.

Sylvanas potlačila podráždění a polkla ostrou odpověď. Pak se k jeho viditelnému překvapení posadila na kamennou podlahu a pozvedla na něj obočí. „Jez. Nepotřebuji se uchýlit k jedu. Jakékoliv újmě, kterou bych ti chtěla způsobit, bys nedokázal zabránit.“

„Ne.“

Takže takhle to mělo být. S tím neměla problém. Koneckonců ho měla doslova v hrsti a měla toho hodně na srdci.

„Už jsem ti říkala, že si přejeme, abys ses k nám přidal dobrovolně. Vím, že máš empatii a soucit. To je tvá velká slabina – ale také síla. Takže ti řeknu, jak se stalo, že jsem se s Žalářníkem spolčila… a proč si myslím, že ty bys měl také. Podělím se s tebou o věci, jež jsem předtím s nikým nesdílela.“ Nic ji to nestálo. Anduin jim buď poslouží, nebo ho využijí po svém. Ať tak či onak, jakákoliv slova vyřčená v těchto temných síních nikdy nedolehnou k žádné další smrtelné duši. Ne, když její vítězství bylo tak blízko.

Anduin naklonil hlavu a zkoumavě se na ni podíval.

Jako by se jí posmíval. A přestože jeho brnění břinkalo, seděl v něm s jakousi grácií. Sáhl po vodě, pozdvihl ji směrem k ní a napil se.

„Tak do toho, Sylvanas Windrunner. Řekni mi ty pravdy, které jsi s nikým nikdy nesdílela. Koneckonců to vypadá, že mám času víc než dost.“

1 Služebníci chřtánu: Mawsworn

2 Věznitel: the Jailer

3 Královna smrtonoška: the Banshee Queen

4 Stínové země: the Shadowlands

ČÁST PRVNÍ

S láskou a odvahou.

– Verath Windrunner

KAPITOLA PRVNÍ

„Já taky! Já se chci taky podívat!“ prosila Vereesa. Stěny balkonu, bílé a zakřivené jako labutí hrdlo, byly příliš vysoké, než aby přes ně viděla. Sylvanas si povzdechla. Vrhla poslední toužebný pohled na dav, který se valil dole, a pak se vrátila do jejich komnat pro stoličku. Když se na ni Vereesa spokojeně vyškrábala, Sylvanas obrátila svou pozornost zpátky ke scenérii dole.

Jejich rodiče běžně pořádali sešlosti – otec říkal, že je „prozíravé“ to čas od času dělat – ale většinou nešlo o nic velkého. Ačkoliv lord Verath Windrunner platil za jednoho z nejdůvěryhodnějších rádců krále Anasteriana a jeho žena Lireesa velela silvermoonským hraničářům, menší šlechtici jako okázalý lord Saltheril pořádali mnohem pompéznější oslavy. Lireesa totiž měla s přetvářkou a politikou jen málo trpělivosti a pro jejich tichého a moudrého otce zas představu pěkného večera naplňovala spíše sklenka vína u dobré knihy a svíčky ke čtení.

Dnes ale bylo všechno jinak. Někteří z těch, kteří se shromáždili u paty věže, měli mezi šlechtou stejné postavení jako rod Windrunnerů. Jiní by kdysi byli považováni za prostý lid, ale jejich síla, hbitost a téměř záhadné dovednosti ve střelbě a stopování je vyzdvihly do stavu, který se rovnal šlechtickému postavení. Rodiče Sylvanas a její sestry vedli k tomu, aby Farstridery[5] chovali v úctě a předcházeli si je. A Sylvanas zatím neviděla nic, co by se protivilo její představě, že si úctu zaslouží mnohem spíš než někdo, kdo své postavení jednoduše zdědil.

Z mnoha různých důvodů už viděla celou řadu Farstriderů, ale obvykle sem přicházeli pouze na žádost generálky hraničářů a se zbytkem rodiny se stýkali jen málo. Sylvanas z nich nejlépe znala Lor’themara Therona. Kvůli svým bílým vlasům byl nejspíš jedním z mála elfů, kteří vypadali starší, než skutečně byli. Navíc kolem sebe šířil auru tiché, elegantní důstojnosti, jakou Sylvanas viděla u svého otce. Dalším elitním hraničářem, se kterým se Sylvanas setkala, byl relativně méně zkušený Halduron Brightwing. Měl veselý úsměv a nepoddajné tmavě blond vlasy a vždycky ji i Vereesu zdravil. Podobně jako Halduron k těm méně zkušeným patřila i drobná Jirri, která byla navíc zjevně docela mladá, pokud se dalo soudit z jejího neskrývaného vzrušení a údivu nad věží. V moři zlatých a stříbrných odlesků vynikala i modročerná barva vlasů hraničáře Vor’athila. V zadní části davu poručík Helios tiše promlouval k hraničářům Lethvalinovi a Salisse a hraničář Tomathren mezitím netrpělivě čekal na Heliovu pozornost.

Talthressar, Rellian, Auric Sunchaser, Alleriina přítelkyně Verana – bylo jich tolik. Sylvanasino srdce bilo jako o závod. Byla tak nadšená z toho, co se mělo odehrát. Skoro jako by to měla být ona, kdo podstoupí zkoušky, a ne její starší sestra Alleria, která mlčky stála vedle své matky.

Obyčejně se nejstarší dcera rodu Windrunnerů své matce neskutečně podobala. Měly stejnou štíhlou postavu, byť Alleria byla stále poněkud neohrabaná kvůli tomu, jak rychle jí vyrostly nohy. Vlasy jim oběma splývaly po zádech jako roztavené zlato. Ústa se jim stejně křivila, když se usmívaly. Ale teď bylo Lireesino břicho kulaté a plné, dítě uvnitř rostlo a mělo se už za pár týdnů šťastně narodit. A v tuto chvíli se ani jedna z žen neusmívala. Čekala je až příliš vážná záležitost.

Sylvanas sledovala, jak se Lireesa otočila k Allerii a přikývla. Když obě vykročily vpřed, Farstriderové se rozprostřeli do kruhu s matkou a dcerou uprostřed.

Hlas generálky hraničářů byl zvučný a jasný, zvyklý vydávat rozkazy v zápalu boje a zvyklý na to, že druzí poslouchají. Proto se napříč elitní jednotkou nejlepších hraničářů z celého království snadno rozléhal.

„Když jsem byla mladá žena, moje matka Alleria mě coby její nejstarší dítě vycvičila, abych se stala generálkou hraničářů, stejně jako její matka před ní. Moje dcera, kterou jsem pojmenovala po té, jež mě porodila, si nyní přeje dokázat svou způsobilost a zahájit svůj právoplatný výcvik. Aby všichni věděli, že já i Alleria rozumíme povinnosti a důležitosti funkce generála hraničářů, vytyčila jsem jí jistou výzvu.“

Lireesa se otočila ke své dceři. Když k ní mluvila, její výraz se nijak neobměkčil.

„Allerie Windrunner. Jsi ochotná udělat, co je nutné, aby ses mohla stát velitelkou Farstriderů v časech míru i války?“

„Jsem.“ Alleriin hlas, na tak mladou osobu neobvykle hluboký, neprozrazoval žádné emoce.

„Pak ti předkládám tuto výzvu. Dobře poslouchej. Jako tvůj cíl jsme určili rysa jarního[6]. Pohybuje se po teritoriu vymezeném vesnicí Goldenmist[7] a Enklávou Farstriderů. Musíš ho najít, zabít jediným šípem, stáhnout ho z kůže a přinést mi kožešinu, než pohasne poslední paprsek světla. Pokud neuspěješ ve kterékoliv části tohoto úkolu, v mé zkoušce jsi neobstála.“

Generálka hraničářů podala Allerii jediný šíp. „Tady je tvůj šíp. Kéž míříš přesně.“

Šíp byl jedním z Lireesiných. Dokládaly to jedinečné zelené barvy představující Farstridery, zlatá z barev Windrunnerů a zlatohnědé pírko, které Lireesa získala v jedné ze svých legendárních bitev. Alleria krátce zaváhala, než šíp přijala.

Většina by si toho nevšimla. Sylvanas ale svou velkou sestru dobře znala a lehce se zamračila. Alleria byla sebevědomá mladá žena, vynikající lučištnice i neúnavná stopařka, když to bylo potřeba. Mělo by to být snadné. Rysi jarní byli pro nezkušené lovce nebezpeční protivníci, to ano, ale všechny Windrunnerovy dcery začaly trénovat, jakmile byly dost silné, aby natáhly tětivu na dětském luku.

Čeho se tedy Alleria obávala? Možná to byla obyčejná nervozita. Tohle nebyl žádný běžný lov. Selhat nejen před generálkou hraničářů, ale před celou jednotkou Farstriderů by bylo ponižující.

Alleria umístila šíp do prázdného toulce. Sylvanas si pomyslela, že bez souputníků vypadá v toulci osaměle.

Nyní Lireesa nabídla Allerii nůž. Byl krásný. Jeho čepel, široká a ostrá, byla dlouhá jako Alleriina dlaň. Jílec byl omotaný kůží prošitou zlatými nitěmi.

„Toto je tvůj nůž na stahování kůže,“ řekla Lireesa. „Použij jej pouze pro svůj úkol. Nepoužívej jej k útoku na svou kořist. Až ji přineseš, kůži si prohlédnu a poznám, pokud ten zákaz porušíš.“

Alleria přikývla, přijala nůž a zasunula ho do pochvy. Nakonec Lireesa vložila do rukou své dcery malý vak.

„Voda, chléb a sušené maso,“ řekla. „Dost na jedno jídlo. Pokud pocítíš hlad, smíš si nasbírat další jídlo.“

Alleria si vak pečlivě připevnila k opasku.

Do Sylvanasiny ruky vklouzla malá teplá dlaň, lehce lepkavá od melounové šťávy. Vereesa, která byla i na stoličce menší než její sestra, vraštila obočí, když se ptala: „Bude lady Slunce v pořádku?“

„Samozřejmě,“ odpověděla Sylvanas a stiskla jí ruku. „Alleria bude v pořádku. Je to jen rys. Vsadím se, že i ty bys jednoho z nich dokázala ulovit.“

Oči se jí rozzářily. „Myslíš?“

„No… možná ne dneska, ale už brzy.“

Vereesa se zářivě uculila a obrátila svou pozornost k davu pod nimi. Lireesa položila ruce na ramena své nejstarší dcery, ačkoliv to gesto nebylo láskyplné, ale důrazné.

„Pokud uspěješ, začneme s výcvikem.“

Alleria vypjala hrudník a ramena. „Ryse, jmenuji tě svou kořistí.“ Byla to formální fráze, hraničářská obdoba přísahy.

Lireesa ustoupila a přiložila si ruku sevřenou v pěst na srdce. Jejího příkladu okamžitě následovali i všichni ostatní, a to s tak dokonalou koordinací, že Sylvanas slyšela jediné bouchnutí, když se ruce dotkly hrudí. Alleria si přehodila kápi přes lesklé zlaté vlasy, otočila se k lesu a vykročila vpřed. Kruh lovců se otevřel, aby ji pustili ven. Nastalé ticho trvalo, dokud štíhlou postavu nepohltily stromy.

Vereesa skočila ze stoličky směrem k Sylvanas s dokonalou důvěrou, že ji její sestra chytí. Sylvanas to udělala, pevně ji objala a pak ji jemně položila na zem, zatímco jí rozcuchávala jemné stříbřité vlasy.

Starší dívce prolétla hlavou myšlenka a nedokázala skrýt darebný úsměv. „Pojď, promluvíme si s Farstridery, zatímco budeme čekat na Allerii.“

Sestupovaly po rampě tak rychle, jak to Vereesiny malé nožky dovolovaly. Sylvanas ji celou cestu držela za ruku. Dokonalý kruh Farstriderů se nyní rozdělil na menší hloučky jednotlivců. Někteří jedli občerstvení z malých stolů, jiní si povídali. Verath dosud stál pod balkonem, protože se během celého obřadu zdvořile držel stranou. Nyní postoupil s nataženýma rukama vpřed, aby se přihlásil k manželce. Sevřel její dlaně uklidňujícím způsobem. Lireesa mu stisk oplatila, pak si povzdechla a pustila jej. Sylvanas si všimla, že si velitelka hraničářů dovoluje odpočívat, jen když je se svým manželem.

Vereesa přispěchala k rodičům a Verath se sklonil, aby ji zdvihl. Sylvanas se však mnohem více zajímala o Farstridery než o svou rodinu. Předtím nechala svůj luk na úpatí rampy. Teď ho zvedla, s předstíranou nonšalancí si ho přehodila přes rameno a zamířila přímo k Halduronovi, Lor’themarovi a Jirri. Ti se při jejím příchodu otočili.

„Lady Sylvanas,“ řekl Lor’themar a sklonil hlavu. Poté obdivně zdvihl obočí. „Od našeho posledního setkání jsi vyměnila luk – a to za moc pěkný kousek.“

Byla to pravda. Když byl Lor’themar u jejich věže naposledy, Sylvanas stále trénovala s dětským lukem. Ten nový dostala ke svým nedávným narozeninám a dozvěděla se, že Lireesa zařídila, aby jej vyrobil jeden ze slavných výrobců luků z Quel’Thalasu. Byl vyřezaný z tmavého dřeva, vyleštěný tak, že se leskl, a vykládaný zlatými spirálami, jež představovaly její jméno.

„Je krásný, ano,“ potvrdila a snažila se přitom znít nenuceně. „Ale co je důležitější, má nátah plynulý jako hedvábí a madlo je hezké i pohodlné. Chcete se podívat, jak střílím?“

„Teď zrovna ne,“ řekl Lor’themar. „Jsem si jistý, že jsi dobrá střelkyně. Víš, říká se, že i tvoje matka byla slibná lučištnice už od mládí. Mnozí z přítomných zažili bitvu sedmi šípů[8] a dodnes s úžasem mluví o jejích dovednostech.“ Od Lor’themara to nebylo žádné přemrštěné uctívání. Na to byl až příliš racionálně založený. Přesto se na Lireesu krátce a uctivě zahleděl, než obrátil zrak zpět k Sylvanas. „Máš její pevnou ruku,“ řekl a mírně se usmál, „a myslím si, že budeš stejně dobrá lukostřelkyně.“

Bitva sedmi šípů platila za úžasný příběh. A že byl pravdivý, ho jenom vylepšovalo. Jenže Sylvanas o něm slýchávala tak často, že pro ni Lor’themarova slova znamenala jen málo.

„No,“ skryla své zklamání za odhodlanou odpovědí, „vsadím se, že si o mně budete vyprávět, až se připojím k Farstriderům.“

Lor’themar zdvořile kývl hlavou, ale Halduron musel potlačit úsměv. „To se zdá být daleko.“

„Zas tak daleko ne,“ odsekla Sylvanas. „Už vůbec ne ve srovnání s tebou.“

Vor’athil se pokusil zakrýt úšklebek. „Dostala tě,“ podotkl Lor’themar. „Sylvanas, všichni teď čekáme na Allerii. Nikdo nechce odejít, dokud se nevrátí.“

Proč ne? divila se Sylvanas. Alleria měla dlouhý seznam úkolů, které musela splnit, což jí určitě zabere několik hodin – vystopovat zvíře, zastřelit ho, stáhnout z něj kůži a vrátit se. Nicméně už viděla z otcových diplomatických jednání dost na to, aby poznala, kdy netlačit na pilu. Kromě toho, pokud měl Lor’themar pravdu, žádný z Farstriderů v dohledné době nikam neodejde – což znamenalo, že s nimi se všemi může mluvit.

Byli hlavní vojenskou silou království, což znamenalo, že vznešení elfové[9] jen málokoho chovali v úctě tolik jako elfy a elfky kolem ní. Přála si, aby mohla vidět, jak střílí, ale pravděpodobně se hodně naučí už jen tím, když s nimi bude mluvit a když je bude poslouchat.

Hodiny plynuly. Než se podával oběd, Sylvanas už si stačila popovídat se všemi svými hrdiny. Dostala hlad a celá tahle záležitost ji začínala nudit. Proč musela být Alleriina zkouška tak dlouhá?

Lireesa teď seděla. Nepřítomně si třela své obrovské břicho a dívala se do míst, kam odešla Alleria. Sylvanas přistoupila ke svému otci, který seděl na trávě s Vereesinou hlavou v klíně. Přiložil si prst na rty a Sylvanas přikývla. Věděla, že Vereesa byla celou noc vzhůru a že kvůli všemu tomu vzrušení odmítala spát. Sylvanas také nespala. Jen to dokázala lépe skrývat. Zahnala veškerou ospalost a klesla vedle Veratha s krajícem chleba se sýrem v ústech.

„Jak dlouho myslíš, že to bude pokračovat?“ zašeptala Sylvanas.

„Vaše matka počastovala Allerii pěkně náročnými požadavky,“ řekl Verath. „Alleria bude potřebovat celý den.“ Jeho pohled, stejně jako pohled jeho ženy, mířil do míst, kde naposledy viděli Allerii.

Sylvanas protáhla obličej. „Tak co mám dělat?“

„Čekej,“ řekl prostě. „Nebo cokoliv jiného si přeješ, zlatíčko. Nejsi Farstrider, můžeš odsud klidně odejít a zase se vrátit.“

„To bych mohla,“ odpověděla Sylvanas. Upřela pohled tam, co její otec. „Ty… myslíš, že Alleria uspěje?“

„Vyniká ve všem, o co ji matka požádala,“ řekl Verath.

„To není odpověď.“

„Ne, není,“ řekl její otec.

„Mám tě radši jako otce než diplomata,“ řekla Sylvanas. Už dávno se naučila, že nemá smysl na něj tlačit, když si „oblékl rádcovský hábit“, jak to Alleria nazývala.

„Máš štěstí, že jsem obojí,“ odpověděl s úsměvem a mrkl na ni. To byla pravda. Sylvanas ho už mnohokrát viděla, jak se hladce zapojuje do konverzace mezi Lireesou a ostatními, když se věci začaly přiostřovat. Protože věděla, že už z něj nic nedostane, podrážděně zabručela, vstala, slupla své lehké jídlo a natáhla se pro skleněný kalíšek s ovocným nektarem, aby jím zapila oběd.

Poté odešla do rodinné zbrojnice, popadla toulec a hrst šípů. Strašlivě se potřebovala hýbat. Skákat z větve na větev mezi krásnými stromy se zlatými listy a bílou kůrou. Chtěla spolu se svou starší sestrou vyzkoušet, jak dobře umí pohybovat se tiše a jak přesně střílí.

Sylvanas se ujistila, že si jejího odchodu nikdo nevšiml, a jakmile zmizela z dohledu shromážděných Farstriderů, otočila se zpět směrem, kterým zamířila Alleria. Něco se dělo a Sylvanas chtěla vědět co. Cítila ve skupině napětí. Nevýrazné, ale přece patrné. Lor’themarova slova jí připadala zvláštní a otcova vyhýbavost v ní jen posílila podezíravost. Dokonce i Lireesa vypadala úzkostně. A to bylo velmi neobvyklé.

Sylvanas, stejně jako její sestra, neměla tušení, kterého konkrétního rysa vybrali coby Alleriinu kořist. Jak ho jen Alleria najde? Už jen to se zdálo nemožné. Nedosažitelné. Nejrozumnější by bylo začít od smečky, která žila nejblíž od jejich věže. Její matka by si nevybrala zvíře, které žilo někde daleko, jako například u Západní svatyně[10]. Ne pokud Lireesa chtěla, aby její dcera uspěla, a Sylvanas dobře věděla, že velitelka hraničářů chce, aby Alleria, coby prvorozená, jednou nastoupila na její místo. Takže nejbližší smečka.

Bylo sice jasno, ale včera v noci pršelo. Les proto voněl vlhkou, čistou zemí a Sylvanas, která přesně věděla, co má hledat, našla stopy Alleriina odchodu. „Jde tě snadno stopovat, lady Slunce,“ zamumlala. Jenže Alleria neměla žádný důvod ztrácet drahocenný čas pokusy o skrytí své stopy. Sylvanas dál sledovala Alleriinu stopu a pak ztuhla. Otisky bot se od sebe začaly vzdalovat a bylo vidět jen jejich špičky. Alleria běžela – a Sylvanas se stáhlo srdce, když spatřila proč.

Vedle Alleriiných stop se objevily největší otisky rysa jarního, jaké kdy viděla. Její sestra už nebyla predátorem, ale kořistí – a šelma, která ji lovila, byla obrovská.

Sylvanas se rozběhla.

V mozku jí bušila slova: Všichni čekají, až se Alleria vrátí.

Vyniká ve všem, o co ji matka požádala.

A její odpověď: To není odpověď.

Až na to, že byla, že? Její otec to věděl. Všichni to věděli, kromě ní a Vereesy. Náhlý výbuch hněvu jí propůjčil rychlost.

Její uši zachytily zvuk, jak něco proráží křovím. K hluku se přidal nezaměnitelný vrčivý řev. Řítilo se k ní něco velkého a rozzuřeného.

Vzdálenost. Potřebuji se od něj dostat dál.

Sylvanas vyskočila, zachytila se převislé větve a vytáhla se nahoru, vyšplhala dost vysoko, aby ji rys nedokázal stáhnout dolů, kdyby minula. Zatímco vytahovala z toulce šíp a napínala luk, srdce jí bušilo v hrudi a dech jí zrychloval.

Když se zvíře objevilo, Sylvanas zalapala po dechu.

Velké otisky jí napovídaly, že to bude obr, ale něco jiného bylo ho opravdu spatřit – tohle musel být ten, kterému říkali Trhač[11]. Povídalo se o něm, že si rád pochutnává na elfím mase. Docela živě si to dokázala představit. V tu chvíli ji málem přemohla panika. Pak ji však zaplavil náhlý klid. Přesnost. Nezúčastněnost. Netečnost.

Za pouhý jeden úder srdce si všimla tolika věcí. Jeho velikosti. Jeho rychlosti. Jeho žlutých zubů a drápů, které při běhu trhaly zemi.

Postřehla, že má v boku jeden osamělý šíp. Příliš daleko od srdce, než aby ho zabil. Po zlatých bocích mu od šípu a od četných řezných ran, které zřejmě způsobil lovecký nůž, stékala krev.

Došlo jí, že šelma pronásleduje kořist, která neutíká po zemi – ale přes stromy. Zahlédla Allerii ve větvích. Její sestra měla obličej zrudlý námahou a snažila se zachránit si holý život.

Sylvanas si s hrůzou uvědomila, že se její sestra strašlivě přepočítala. Alleria nebyla dost vysoko, aby unikla z dosahu šelmy o velikosti Trhače, a rys právě vyskočil –

Sylvanasin šíp se zabodl rysovi do pravého oka a vynořil se, zalitý krví, na spodku jeho lebky. Šelma padla k zemi. Tlapy jí chvíli cukaly v křečích a pak zůstala nehybně ležet.

Po kakofonii, kterou nadělala jejich honička, se les najednou zdál nepřirozeně tichý. Ptáci mlčeli. Příliš se báli pokračovat ve svých písních. Ani vítr se neodvážil šustit listím.

Sylvanas měla v ústech sucho od lapání po dechu, její tělo se chvělo, jak se z ní uvolnilo napětí o síle napjaté tětivy jejího luku. Nadechla se, uklidnila se a skočila ze stromu.

Alleria také slezla dolů. Obě sestry mlčky zíraly na tu bestii.

Nakonec promluvila Sylvanas. „Věděla jsi, že to bude tenhle?“

Alleria zavrtěla zlatou hlavou. Nemohla od mrtvoly odtrhnout oči. V jedné ruce svírala svůj luk. V druhé měla zakrvácený nůž. Teprve potom si Sylvanas uvědomila, že Allerii krvácí noha.

„Jsi zraněná!“ vykřikla Sylvanas a pokusila se utrhnout si rukáv, aby po cestě k sestře vyrobila provizorní obvaz. Trhač minul stehenní tepnu.

Zarazilo ji, že se Alleria stáhla. Její oči se vztekle zavrtaly do těch sestřiných. „Nedotýkej se mě!“ odsekla.

Sylvanas zamrkala. „Jsi zraněná, ty –“

„Copak už jsi neudělala dost?“

„Udělala jsem to, že jsem ti zachránila život, Allerie!“ Zmatek a bolest se změnily ve žhavý hněv. „Bylo by hezké, kdybys poděkovala.“

„Postarám se o to sama.“ Alleria si strhla plášť, vztekle ho odhodila na lesní půdu a bodla do něj nožem.

Stejně jako se ho pokusila zabodnout do Trhače… když svým jediným šípem nedosáhla ničeho jiného, než že zvíře rozzuřila.

Sylvanas mírně zalapala po dechu, protože v ní svítalo pochopení. Zasáhla do zkoušky a Alleria v ní tím pádem selhala.

Jenže selhala ještě předtím, než jsem vystřelila, pomyslela si Sylvanas. Alleria ho nezabila jediným šípem.

„Allerie,“ začala, tentokrát klidněji, „ještě než jsem –“

„Buď zticha!“ Alleria teď křičela a zuřivě roztrhla plášť, strhla ze sebe pruh tmavě zelené látky, vybíjela si zlost a hanbu na neživém předmětu, když si ho pevně omotávala kolem zraněné nohy.

Sylvanas stála opodál a mlčela. Nepromluvila spíš kvůli své frustraci a ublíženosti, než že by uposlechla Alleriinu žádost.

Alleria zkusmo zatížila zraněnou nohu, trhla sebou a zasykla bolestí. Sylvanas se jí znovu pokusila pomoci, ale Alleria ji opět zastavila. Starší elfka vzala svůj luk, svůj krásný luk, který jí darovali teprve před několika hodinami, a použila ho na cestě k domovu jako hůl.

„Co. Se. Stalo.“

Lireesina tvář vypadala vyrovnaně. Pouze její děti dokázaly v matčiných očích poznat potlačovaný oheň hněvu.

„Minula jsem,“ řekla Alleria tiše a snažila se udržet tvář stejně bezvýraznou jako její matka.

„Zjevně, když před sebou nevidím žádnou staženou kůži.“

V Alleriině tváři to mírně zaškubalo.

„Doufám, že je Trhač aspoň mrtvý.“

„Je,“ odpověděla Alleria. Sylvanas zůstala zticha. Ať jejich matka předpokládá, že tu bestii Alleria zabila. Pro obě by to tak bylo jednodušší.

Pohled starší dívky na okamžik zabloudil k Sylvanas a pak se vrátil k Lireese. „Ale nemůžu si nárokovat jeho smrt. Schovávala jsem se na stromě, když ho Sylvanas zastřelila.“

Sylvanas se rozšířily oči. Co to Alleria právě udělala?

Nyní se matčin vztek obrátil proti Sylvanas. „Je to pravda?“

Sylvanas strašlivě toužila zalhat. Stačilo by, aby Alleria mlčela, a vyhnuli by se té nejhorší bouři. Jenže její sestra matce dobrovolně poskytla nevyžádané informace, a tím z nich obou učinila jasné cíle pro matčinu nelibost. Lhaní by teď všechno jen zhoršilo.

Mladší z rodu Windrunnerů se napřímila a podívala se matce zpříma do očí. „Je. Alleriin život byl v ohrožení. A tak jsem vystřelila.“

„Chápu,“ řekla Lireesa. „Takže jsi ji připravila i o tohle.“

Sylvanas cítila, jak se jí rozpálil obličej. „To monstrum bylo –“

„Nevíš, co by se stalo,“ přerušila Lireesa Sylvanasin protest s brutální ostrostí. „Alleria skutečně selhala, protože tu bestii nezabila jedním šípem. Ale bez ohledu na to ji mohla zabít. Mohla se vrátit a požádat o další příležitost postavit se proti jedinečně nebezpečnému stvoření. Tyhle věci mají svůj význam, Sylvanas. Význam, kterého ty si nevážíš. Možná jsi jí zachránila život. To se nikdy nedozvíme. Ale všichni tady teď vědí, že jsi Allerii připravila o jakoukoliv příležitost zvládnout situaci sama, ošidila jsi ji o vítězství a zahanbila jsi ji před lidmi, pro jejichž vedení se narodila.“

Sylvanas se silně kousla do rtu, aby nepropukla v pláč. Ne kvůli tomu, jak ji to ranilo, ale protože byla tak hrozně naštvaná. Naštvaná, že její sestra nevědomky dostala za úkol udělat něco tak nebezpečného. Naštvaná, že jí Alleria zazlívala, že se jí snažila pomoci. Naštvaná, protože se zdálo, že nikdo nepochopil, že Lireesa raději naplánuje pohřeb pro svou nejstarší dceru, než aby ji někdo veřejně zostudil. Otevřela ústa, aby vykřikla, že to není fér, ale vtom promluvil klidný hlas.

„Generálko hraničářů,“ promluvil Verath ke své ženě co nejuctivěji, „jak sama říkáš, jsou věci, na které je Sylvanas ještě příliš mladá, aby je plně pochopila. Kdybys jí dala pokyn, aby tu zůstala, jsem si jist, že by poslechla.“

Sylvanas si tím vůbec jistá nebyla, ale byla dost moudrá na to, aby mlčela.

„Vezmu ji a Vereesu na vzduch, zatímco nastalou situaci probereš se svými Farstridery. A zasadím pro ni tuto událost do správného kontextu.“

Lireesa se po manželových slovech viditelně uklidnila. Neřekla nic, ale přikývla a rozzlobená vráska na jejím čele se trochu vyhladila.

Nebylo to poprvé, co se jejich otec elegantně vložil mezi své dcery a jejich matku, a pravděpodobně to nebude ani naposled. Lireesa měla prudkou povahu a ostrý jazyk. Na druhou stranu také rychle odpouštěla a zapomínala… většinou. Sylvanas tušila, že tentokrát to bude vyžadovat víc než jen výlet do Silvermoonu, aby se věci vyřešily.

A možná ještě více času zabere pročištění vzduchu mezi velitelkou hraničářů a její prostřední dcerou. Sylvanas se nedokázala ubránit zamračení, zatímco připravovala svého jestřábího běžce[12]. Její otec mezitím zvedl chichotající se Vereesu na svého oře, jehož otěže svíral hlavní čeledín Talvas, který se na nejmladší z Windrunnerů blahosklonně usmíval. Takového quel’doreiského koně s lesklou bílou srstí, černou hřívou a černým ocasem a s výrazným jednoduchým zakřiveným rohem uděloval král Anasterian pouze vysoce postaveným nebo výjimečným osobám. Každý z jejích rodičů měl jednoho. Verath vlastnil hřebce Diplomata a Lireesa klisnu Salvu[13]. Než se Vereesa narodila, byla to Sylvanas, kdo za jízdy sedával na koni před Verathem. Diplomat dokázal neomylně vycítit, že je potřeba být něžný, a tak nosil děti svého pána bez okolků. A teď tohle pohodlné místo náleželo Vereese. Sylvanas milovala svého jestřábího běžce, kterého pojmenovala Dráč[14], a byla na sebe hrdá, když se na něm konečně rozjela. Někdy jí ale chyběl hřejivý a příjemný pocit, že má svého otce doslova v zádech. Dnešek byl jedním z těch dnů.

Dráčovy dlouhé nohy s drápy se rychle pohybovaly a Verath zpomalil Diplomata do poklusu, aby cvalem velkému opeřenci neutekl. Sylvanas tiše sířila a její otec jí nechával prostor. Minuli vesnici Windrunner i Svatyni měsíce[15]. Byli už hodnou chvíli v Tranquillienu, když Sylvanas konečně promluvila.

„Co matka udělala, nebylo fér.“

„Kterou část toho, co udělala, máš na mysli?“ zeptal se otec.

„Všechno. Že nechala Allerii myslet si, že má zabít obyčejného rysa. Že po ní chtěla, aby použila jediný šíp, aniž by na zvířeti zůstala byť jen stopa po noži. Že nezajistila, aby na Allerii někdo dohlížel. A,“ řekla, nechávajíc si tu nejhorší urážku na konec, „že je na mě naštvaná, že jsem zachránila život vlastní sestře.“

Verath přikývl, ale jinak si dal s odpovědí na čas. Nakonec řekl: „Vaše matka musí být na Allerii tvrdá. Víš proč?“

Protože to má ráda, pomyslela si Sylvanas. Ale ta myšlenka se v ní ještě ani pořádně nezformovala a už věděla, že je to příliš kruté tvrzení. „Nevím,“ řekla upřímně.

„Pozice generála hraničářů je zásadní pro obranu našeho království. Je to jediné dědičné postavení, s výjimkou vladařského trůnu. Vždy se přenáší z generála na jedno z jeho dětí. A posledních několik tisíc let silvermoonským hraničářům vždy velelo nejstarší dítě Windrunnerů.“

„To všechno vím,“ kabonila se Sylvanas.

„Ano, ale nepoužíváš tyto znalosti k pochopení situace.“

I když to řekl jemně, stále šlo o jednu z nejostřejších výtek, jaké Sylvanas od svého otce kdy slyšela. Tváře jí zrudly.

„Takže,“ řekla, dychtíc napravit svou chybu, „kdyby chtěla, mohla by máma udělit Allerii titul, i kdyby Alleria nebyla dobrá lovkyně.“

„Mohla. A co by se stalo, kdyby to udělala?“

„Farstriderové by se naštvali a obvinili by ji z…“ Náhle se jí v hlavě rozsvítilo. „Máma musí na Allerii tvrdě tlačit, aby Farstriderové viděli, že se pro tuto pozici nejen narodila, ale že si ji skutečně zaslouží. Pokud na ni máma bude měkká, ostatní si budou myslet, že ji protežuje.“

„Naprosto správně,“ odpověděl její otec. „A to je břímě, které by Alleria neměla nést. Už jen dobře vést Farstridery bude výzva. Že ji tvá matka poslala za Trhačem, svědčilo o tom, jak moc věří v Alleriin úspěch,“ pokračoval Verath. „Nebyla to ani tak zkouška loveckých dovedností, jako spíš snaha zjistit, jak se Alleria zachová tváří v tvář něčemu skutečně nebezpečnému. Nikdy to nebylo o tom, zda uspěje, nebo selže. Lireesa věřila, že Alleria přežije. Bez ohledu na to, jak to celé dopadlo, Alleriiny činy měly odhalit její silné i slabé stránky. Lireesa by se tak dozvěděla, se kterými z těch silných potřebuje pomoct a jaké z těch slabých je potřeba odstranit. Můžeš to vlastně nazvat posudkem.“

Sylvanasino srdce, které až do této chvíle rychle tlouklo hněvem a záští, jí najednou ztěžklo v hrudi váhou porozumění.

„Takže… když minula, neznamenalo to, že selhala.“

„Ne, ne,“ řekl její otec a jeho hlas byl jemný a plný soucitu. Nedívala se na něj, ale cítila na sobě jeho laskavý pohled.

„Ale když jsem zastřelila Trhače, zkazila jsem test.“

„Ano.“

Sylvanas s tímto uvědoměním chvíli pobyla. Přemýšlela o něm a vybavovala si každý okamžik incidentu. Vrátila se k ní matčina řezavá slova: Tyhle věci mají svůj význam, Sylvanas. Význam, kterého ty si nevážíš. Nakonec řekla: „Matka mi to měla říct.“

„Souhlasím.“

Potěšeně a překvapeně se na něj zahleděla „Ano?“

„Teď jsi mladá žena, Sylvanas, už nejsi dítě. Lireesa ti měla říct, jaký význam ta zkouška má, a ty bys to pochopila.“

„Ano,“ řekla Sylvanas a konečně se na něj podívala. „Ale pořád si myslím, že bylo kruté, co Allerii udělala. A nelituji, že jsem vystřelila. Nebyl jsi tam, otče. Rysi umí lézt po stromech a Alleria se nedokázala dostat dostatečně vysoko včas, aby mu unikla. Vím, že jsem udělala správnou věc.“

Zasmál se a v očích se mu zablesklo. „Správné a špatné, stejně jako spravedlivé a nespravedlivé, to je všechno hrozně subjektivní. Nakonec je důležitá jen jedna věc.“

Naklonila hlavu. „A to je?“

„Jednala jsi z lásky a s odvahou. Všichni přítomní – včetně samotné generálky hraničářů – to chápou.“

„To si nemyslím.“ Ne s tím, jak se na mě dívala.

„Pokud ne teď, pak si to brzy uvědomí. Stejně jako já.“

Sylvanas se začala uvolňovat hruď. Vděčně se na otce usmála. I když nadělala spoustu problémů, i když neposlechla nebo udělala něco špatného, vždycky jí rozuměl. Znal ji, znal její srdce a její úmysly a vždycky na ně pamatoval. Dokonce i tehdy, když ji sám káral.

Sylvanas otočila tvář k modrému nebi a zhluboka se nadechla čisté, léčivé vůně lesa.

„Přála bych si, abys matce neřekl, že jedeme do Silvermoonu.“ Neměla hlavní město elfů moc ráda. Bylo příliš velké, příliš světlé, příliš ach-tak-velmi karmínové a zlaté. Všude tam stály sochy a náklady na oblečení každého šlechtice mohly nasytit malou vesnici. „Mnohem raději bych s tebou vyrazila na průzkum.“

„Teď není čas přikládat vaší matce na talíř další starosti.“

Sylvanas se zamračila. Měl pravdu. „Někdy jsi hrozně upjatý,“ zamumlala a on se zasmál.

„Víš co? Pojedeme do Silvermoonu, přesně jak jsem slíbil tvé matce. Ale můžeme se po cestě tam někde zastavit.“

Sylvanas se otočila v sedle, aby se na něj podívala. Nálada se jí změnila téměř okamžitě. „Naše oblíbené místo?“

„Naše oblíbené místo.“

„Můžeme tam zůstat, dokud nevylezou světlušky?“

„Dnes ne, zlatíčko. Ale můžeme tam chvíli zůstat.“

Vyměnili si úsměvy a Sylvanas měla pocit, jako by se stín procházející před sluncem konečně stáhl.

Ticho, které se rozhostilo, bylo nyní přátelské a Sylvanas si odhrnula kapuci, aby si vítr pohrával s jejími světle žlutými kadeřemi. Lady Luna, tak jí Alleria přezdívala. Alleria sama byla lady Slunce a Vereese říkali Měsíček. Sylvanas poukázala na to, že její vlasy jsou technicky stále blond, i když hodně světlé, a Alleria odpověděla: „Je to blíž k bílé než ke zlaté. A kromě toho, byla bys raději lady Luna nebo Sluníčko?“ Sylvanas se přirozeně rozhodla pro to první, a tak přezdívka Měsíček zbyla na Vereesu.

Brzy do rodiny přibude nový Windrunner. Sylvanas jen nečinně přemýšlela, jakou barvu vlasů bude dítě mít. Bílou jako jejich otec a měsíc? Zlatou jako Lireesa a slunce? Černou jako noční obloha? Červenou jako její jestřábí běžec?

Ta myšlenka ji pobavila. Věnovala otci potutelný pohled a vyhrkla: „Kdo tam bude dřív!“ a pokynula Dráčovi, aby se rozběhl, jak nejrychleji umí.

„Závod! Závod! Závod!“ vykřikla šťastně Vereesa a zaryla prsty do Diplomatovy hřívy. Verath jako vždy poskytl Sylvanas náskok, ale jeho prostřední dcera beztak očekávala, že kůň nad běžcem – jako vždy – vyhraje. Nikdy tě nenechám vyhrát, dcero, řekl jí jednou. Nelíbilo by se ti to.

Měl pravdu. Prohraje závod, ale na tom nezáleží.

Šlo přece o to pobavit se.

„Oblíbené místo“ rodiny Windrunnerů by náhodnému pozorovateli nepřipadalo nijak neobyčejné. Pro ně však bylo zdrojem mnoha šťastných vzpomínek, které sahaly až do dob, kdy se sobě začali dvořit vycházející dvorní hvězda a silná, vášnivá žena. Do dob, kdy mladík s taktem a přehledem mnohem staršího elfa ještě míval srdce milence.

„Vždycky jsem byl dítě města,“ řekl Verath Sylvanas, když poprvé s Lireesou přivedli své tři děti na toto malé travnaté místo u řeky. Alleria se po kolena ráchala ve studené čisté vodě, Sylvanas ležela na klíně svého otce a jejich matka kojila nemluvně Vereesu. „Zamiloval jsem se do tvé matky a do lesa zároveň. Svým způsobem to bylo jako zamilovat se do jediné krásné věci plné života.“

Verath se podíval na svou ženu, která zvedla hlavu, protože vycítila jeho pohled a mírně se na něj usmála. Sylvanas se dívala z jednoho na druhého. Tak docela nechápala, jaká nevyřčená slova se to mezi nimi odehrávají, ale věděla, že jsou plná lásky a že jsou všichni v bezpečí.

Dnes to byla Sylvanas, kdo se brodil ve vodě, lapal po dechu zimou a smál se, když jí malé stříbřité rybky okusovaly prsty u nohou. Vereesa seděla na skále rozehřáté sluncem a pokoušela se vytvořit květinovou korunu. Příšerně květiny muchlala, ale ani v nejmenším jí to nevadilo. Verath si natáhl své vytáhlé nohy na trávu a pozoroval měkké bílé mraky. Vtom se zamračil, posadil se a upřel zrak k nebi.

Sylvanas se otočila, aby se také podívala, natáhla krk a zakryla si oči. Na slunci se objevilo malé smítko něčí siluety. Ne, byly to dvě skvrnky, které se rychle přibližovaly. Jak se zvětšovaly, brzy začalo být slyšet tlukot křídel.

„Lorde Verathe!“

„Haldurone!“ zvolal její otec, když se Halduron a Jirri přiblížili na svých dračích jestřábech[16]. Ačkoliv se zjevně snažila ovládat své emoce, normálně usměvavá Jirri byla bledá a vypadala skoro až… vyděšeně?

„Můj pane, musíte se okamžitě vrátit do věže,“ řekla Jirri, „Lady Lireesa začala rodit!“

Sylvanas nikdy neviděla svého otce tak polekaného. „Ale dítě se má narodit až za několik týdnů…“

„Zřejmě o tom někdo opomněl informovat dítě,“ opáčil Halduron. Jeho pokus o odlehčení situace vtipem se setkal s ustaraným mlčením, během něhož mu Verath podal Vereesu. Usadil dívku bezpečně do sedla a Jirri mezitím sklouzla ze svého dračího jestřába, aby si na něj Verath a Sylvanas mohli vylézt.

Sylvanas děti, kromě její mladší sestry, nijak zvlášť nezajímaly. Ani moc nepřemýšlela o tom, zda by někdy chtěla mít své vlastní. Alleria byla jediná, kdo měl za úkol zplodit budoucího generála hraničářů. Prostřední dcera se usadila za otcem, objala ho pažemi kolem pasu a položila mu tvář na záda. Verathova reakce ji znepokojila, a tak teď dělala, co mohla, aby se nestrachovala. Její matka nepochybně povolala ty nejlepší léčitele v zemi, sotva se ukázalo, že nejnovější přírůstek do rodiny se k nim hodlá připojit s předstihem.

Sylvanas a její otec seskočili z dračích jestřábů ještě předtím, než zvířata přistála. Sotva Halduron vrátil Vereesu jejímu otci, vyrazili po schodech nahoru. Vereesa byla vnímavé dítě a rychle pochopila, jaké napětí se vznáší ve vzduchu, takže k Halduronovu zděšení začala plakat, sotva vzlétli. Teď už vzlykala, až se zalykala. Shora se neozýval žádný křik novorozence, který se poprvé nadechl. Sylvanas si nemyslela, že se někdy v životě něčeho doopravdy bála, ale najednou ji sevřel chladný strach. Připadala si nemotorná.

Navzdory svému plačtivému břemenu se Verath dostal k pokoji, který s manželkou sdíleli, ještě před Sylvanas a zmizel uvnitř. Sylvanas vklopýtala dovnitř vteřinu po něm. Připravovala se na nejhorší.

Místo toho spatřila pohled tak krásný, že by se dal coby obraz zavěsit ve věži Sunfury. Teplé sluneční světlo proudilo dovnitř otevřeným oknem a koupalo její matku a uzlíček, který chovala, v bílém zlatě. Vrchní část okna byla vyrobena z mozaiky, která teď vrhala po místnosti duhové odstíny. Verath vzal Lireesinu zrudlou tvář do dlaní, a když Sylvanas vstoupila dovnitř, celá zesláblá úlevou, její rodiče se na dlouhou, sladkou chvíli políbili a pak si přitiskli čela k sobě. Verath měl na tvářích slzy, ale Sylvanas ještě nikdy neviděla, že by se usmíval tak radostně.

Alleria se opírala o zeď a usmívala se, čímž ze Sylvanas spadla další obava, kterou si ani neuvědomovala. Zdálo se, že nový přírůstek už stačil udělat ten malý zázrak, že se na Alleriinu zkoušku v podstatě zapomnělo. Lireesa se odtáhla z manželova objetí, ale ruku nechala na jeho tváři.

„Všechno je v pořádku,“ ujistila své děti. „Tenhle klučina už prostě nedokázal čekat.“

Kluk. Trojice sester měla bratra. Sylvanas si uvědomila, že prostě předpokládala, že i další dítě bude holčička, ale byla ráda, že není. Čtyři dívky, to by byla nuda.

Vereesa přestala plakat a vklínila se mezi rodiče. „Ukažte mi ho!“

Opravdu uplynulo jen půl dne od chvíle, kdy Sylvanas řekla podobnou větu směrem k Allerii? Připadalo jí, jako by mezitím uběhl celý jejich život.

Sylvanas tiše vykročila od dveří, postavila se k nohám postele a přemýšlela, jestli se to závratné nadšení naplňující místnost rozšíří i na ni. Lireesa obrátila oči k Sylvanas s teplým a upřímným úsměvem na tváři. „Chtěla by sis ho pochovat, Sylvanas?“

Sylvanas přikývla. Knedlík v krku jí zabránil promluvit. Natáhla se k Lireese, která jí vyšla v ústrety, a vzala si malý teplý uzlík do náruče.

Dítě se ošilo, zahýbalo hlavu a uvolnilo část přikrývky, kterou mělo kolem sebe. Sylvanas se prudce nadechla, když konečně uviděla jeho tvář. Ve vytřeštěných očích ji náhle zaštípaly slzy.

Byl dokonalý. Hlavu mu zdobily pramínky zlatých vlasů, zářivé jako nově ražené mince. Jeho tváře byly růžové jako růže a jeho hluboké modré oči se upíraly přímo na ni.

Svět se v náhlém výbuchu, ve kterém ji zaplavily radost a odhodlání, zúžil na tento okamžik, na tuto malou bytost. Sylvanas si nemyslela, že by jí někdy záleželo na něčem víc než na tomto podivuhodně malém uzlíku. Opatrně přehmátla, aby se mohla dotknout jeho tváře. Jeho kůže byla tak jemná, tak dokonalá.

„Jak se jmenuje?“ zašeptala tichounce a udiveně.

„Lirath,“ řekla Lireesa.

„Lirath,“ zopakovala Sylvanas, aby si to slovo vyzkoušela. Chlapcovo jméno bylo, stejně jako Vereesino, amalgámem jmen jejich matky a otce. Příjemně splývalo z jazyka. A ačkoliv to bylo samozřejmě nemožné, Lirath zabručel, jako by na své jméno reagoval. „Lirathe, jednoho dne ti ukážu naše oblíbené místo. Můžeš se cákat ve vodě, tančit s námi nebo jen sedět a dívat se na svět jako otec. Nemůžu se dočkat, až ti ukážu světlušky.“

Naklonila se a políbila ho na hladké čelo, dosud nezkažené sluncem ani smutkem. Když se odtáhla, dítě zamávalo buclatou paží a drobnými prsty sevřelo několik pramenů jejích vlasů.

„Líbí se mu tvé vlasy, lady Luno,“ řekla Alleria. Její hlas byl teplý a měkký. Všechno, pomyslela si Sylvanas, je právě teď a tady teplé a měkké.

„No,“ odpověděla Sylvanas, její hlas byl stále tichý a zabarvený úžasem, zatímco pozorovala, jak se nemluvně nechává fascinovat pramenem vlasů, „je zlatovlasý jako ty, lady Slunce, takže si myslím, že by to měl být lord Sluníčko.“

„Dvě slunce, dva měsíce!“ zahalekala Vereesa a mírně poskočila.

„Drž ho opatrně, Sylvanas,“ řekla Lireesa. „Ať mu neublížíš.“

Sylvanas si vzpomněla na slova svého otce.

Nikdy ti neublížím. Nikdy. Ani nikdo jiný. S láskou a odvahou tě udržím v bezpečí.

5 Farstriders: doslova „Dálnochodci“, elitní jednotka hraničářů

6 rys jarní: springpaw lynx (doslova „rys jarotlapý“)

7 Goldenmist: doslova „Zlatá Mlha“

8 bitva sedmi šípů: the Battle of Seven Arrows

9 vznešení elfové: high elves (ve Warcraftu III jako „vysocí elfové“)

10 Západní svatyně: West Sanctum

11 Trhač: Mauler

12 jestřábí běžec: hawkstrider

13 Diplomat a Salva: volný překlad jmen „Parley“ a „Arrowflight“ (doslova „mírové vyjednávání“ a „let šípu“)

14 Dráč: volný překlad jména „Snap“ (doslova „Chňap“)

15 Svatyně měsíce: Sanctum of the Moon

16 dračí jestřáb: dragon hawk (z Warcraftu III)

KAPITOLA DRUHÁ

Lord Saltheril seděl svytřeštěnýma očima ajeho dokonale vypracované tělo zůstávalo téměř nehybné, zatímco Lirath vystupoval. Hudba ktanci, hudba, která pohne duchem, hudba, při níž srdce zaplesá. Saltheril naslouchal se soustředěním, kterému se obdivovala iSylvanas.

Celý rod Windrunnerů si umění hluboce vážil. Rodiče jim odmalička vštěpovali, že svět bez krásy nestojí za to, aby vněm žili. Hudba, sochařství apoezie spolu sklidem ainspirací, které přinášely, byly tím, za co Lireesa ajejí hraničáři bojovali aco jejich otec hájil udvora. Sylvanas souhlasila, že magie je užitečná, to ano, ale žádné kouzlo magistra Belo’vira se nemohlo rovnat jednoduššímu zázraku umělecké tvorby. Atak dívky tančily azpívaly jako ostatní děti. Ale Sylvanasin lord Sluníčko – už ne tak malý, už ne – byl skutečný zázrak. Každý, kdo ho slyšel hrát, měl opravdové štěstí.

Zpráva oLirathově neobyčejném hudebním apěveckém nadání se donesla až za hranice vesnice Windrunner ajejího okolí. Až kuším elegantního, uhlazeného abezvadně upraveného lorda Saltherila. Ten byl proslulý – či spíše nechvalně proslulý – svými extravagantními večírky. Lord Saltheril pochyboval, že je mladík opravdu tak dobrý, jak se povídá, přesto se ochlapci zmínil před Verathem. Lirathův otec pozval lorda, aby se přišel přesvědčit na vlastní uši. Během několika okamžiků bylo jasné, že jej Lirathovo vystoupení uchvátilo stejně jako všechny, kdo ho kdy slyšeli hrát.

Sylvanas byla hrdá na to, vjakého muže Lirath vyrůstá, ale trochu ji mrzelo, že jeho dětství se už vytrácí. Opřela se odveře azádumčivě se usmívala, zatímco ho už nejméně po tisící pozorovala při vystoupení. Astejně jako tisíckrát předtím ji Lirath inyní ohromil.

Sylvanas si jako první všimla, že se Lirath sám začal broukáním uspávat dřív, než se jako miminko vůbec naučil mluvit. „Jen vydává zvuky,“ řekla Lireesa. „Vy tři jste dělaly totéž.“

„Ne, má to melodii,“ trvala na svém Sylvanas. Aměla pravdu.

Jak Lirath rostl, věží rodu Windrunnerů často zněl jeho zpěv, akdyž se seznámil snějakým nástrojem, snadno si jej osvojil. Jako pravý Windrunner se snažil vyniknout apilně cvičil. Jednou si Sylvanas všimla, že struny jeho loutny jsou červené. Lirath hrál, dokud mu nekrvácely konečky prstů, ale neřekl ani slovo.

Stíhán nadšeným pohledem lorda Saltherila, Lirath hrál na loutnu alyru, na různé píšťaly aflétny, na mandolínu aharfu. Na všechny nástroje hrál stejně zručně ase zápalem, který se přímo dotýkal ducha. Pak odložil harfu stranou achvíli tiše stál. Zvedl hlavu apoužil Sylvanasin oblíbený nástroj – svůj hlas.

Při světle

Při světle slunce

Děti krve

Naši nepřátelé vítězí

Děti krve

Při světle

Selhávají

Anepřátelé vítězí

Ó, děti krve

Při světle slunce

Selhávají

Anepřátelé vítězí

Ó, děti krve

Při světle slunce

Slunce

„Žalozpěv Urozených“[17], starý více než deset tisíc let, prošel po trollích válkách arozpadu říše Amani před třemi tisíciletími jistými úpravami. Quel’dorei se tehdy spojili slidmi zArathoru ahodně jim toho dlužili. Tuto událost proto po celém království slavili každý rok. Ale namísto strhující triumfální písně se bardové zaměřovali na obrovské ztráty na životech, které quel’dorei museli pro toto vítězství podstoupit.

Sylvanas milovala azároveň inesnášela, když Lirath tuto skladbu zpíval sólo. Když ji děti Veratha aLireesy zpívaly společně, Sylvanas se mohla soustředit na harmonii adržet své emoce na uzdě. Ale když Lirath zpíval onu prastarou píseň sám ajeho čistý tenor střídavě stoupal aklesal, bylo to, jako by zpíval oprávě prožívaném smutku aobolesti tak čerstvé, že rána ještě pálila. Vždycky ji to zdrtilo. Byť jenom na chvíli.

Sylvanas sama sebe pokárala asetřela si dlaněmi slzy zočí. Vzhlédla právě včas, aby spatřila velkého lorda Saltherila, vždy blazeovaného acynicky nadřazeného, jak schovává kapesník.

Šlechtic nasadil svůj běžný výraz, zatímco se zvedal na nohy atleskal. „Výborně, mladíku. Opravdu výborně.“ Verathovi řekl: „Přiznávám… Pochyboval jsem, že je pravda, co se ovašem zlatovlasém chlapci říká. Obvykle jsou hudebníci jeho kalibru mnohem starší anenajdete je nikde jinde než vSilvermoonu. Ale musím říct, Verathe, zdá se, že vaše rodina oplývá obrovským množstvím talentů adovedností. Jak vy, samozřejmě, tak igenerálka hraničářů, Alleria anyní imladý Lirath.“

Sylvanas aVereesa si vyměnily otrávené pohledy. Proč se vůbec obtěžovaly sexistencí? Na druhou stranu Sylvanas Saltherilovu přízeň nepotřebovala ani oni vlastně nestála.

„Bylo by mi ctí hostit jeho debut vsalónku vmém malém venkovském přístavu,“ řekl šlechtic. „Několik vybraných, význačných jedinců. Malá asoukromá událost. Velmi vkusná.“ Odmlčel se, kmitl očima kVereese aSylvanas adodal: „Samozřejmě, že rodina je vítána.“

Otři dny později na sobě Sylvanas měla jednoduché šaty, které Saltherilova nejnovější milenka, dědička Elisara Sunstriker, suše prohlásila za „kouzelně rustikální“. Vzhledem ktomu, kolik komplimentů Sylvanas před tímto nevyžádaným názorem dostala, dovolila si užívat si Elisařina slova jako projev žárlivosti. Teď se nečinně opírala ostrom vSaltherilově přístavu, zatímco Lirath vystupovala pro vybrané, význačné jedince, okterých se aristokrat zmínil. Obvykle se Sylvanas ráda poddávala kouzlu, které Lirath upletl, ale dnes večer raději pozorovala publikum. Pobavilo ji, jak se nosí, jak každý znich věří, že je jedinečný, ačkoliv ve skutečnosti byli všichni úplně stejní. Všichni oblečení vpřepychovém oblečení, arogantní výrazy ve tváři ana jazyku komentáře, které byly navenek zdvořilé, ale dost ostré, aby zranily. Apřesto se mezi nimi Verath – moudrý, laskavý a, jak Sylvanas musela přiznat, trpělivý – bez potíží pohyboval. Zastavil se, aby tu poblahopřál knarození dítěte, tam pogratuloval kvyznamenání či kpovýšení ajinde zas pochválil úžasné šaty.

Jak to dělá? divila se. Kouzla magistrů se nemohla vyrovnat magii, kterou ovládal její otec. Není divu, že měl se svými činorodými potomky nekonečnou trpělivost.

Věci se po oné události daly rychle do pohybu aLirath brzy pravidelně vystupoval na Saltherilových večírcích. Záhy představoval pomalu větší lákadlo než večírky samotné. Šest měsíců po svém debutu se Lirath vrátil ze Saltherilova přístavu do věže rodu Windrunnerů avypadal ohromeně inadšeně.

„Tady je má lady Luna!“ zavolal na Sylvanas, která stála na jednom zbalkónů amávala na něj.

„Atady je můj lord Sluníčko!“ křikla na oplátku.

„Pojď dolů, pojď dolů! Musím ti něco říct!“

Sylvanas spěchala, aby se sním setkala, trochu znepokojená tím, jak je zrudlý ajak rychle dýchá. „Je ti dobře?“ zeptala se.

„Nikdy mi nebylo líp. Ach, lady Luno… Saltheril chce, abych hrál pro prince Kael’thase!“

Teď byla řada na Sylvanas, aby byla šokovaná apotěšená. Kael’thas Sunstrider trávil většinu času vDalaranu, městě mágů. Jen výjimečně se vracel domů. Vrhla se svému mladšímu bratrovi do náručí apoprvé si všimla, že je teď stejně vysoký jako ona. Zatímco se oba smáli, cítila pod rukama, jak je štíhlý jako vrba.

„Jsi znás zdaleka ten nejlepší, víš?“ Sylvanas se odtáhla arozcuchala mu vlasy. Lirath se znovu začervenal.

„To si vůbec nemyslím. Jsem poctěn anadšený, ale je to jen hudba.“

„Ach ano, jistě, aje to jen princ Kael’thas,“ řekla apředstírala znudění. „Dokonce iotec si musí sprincem domlouvat schůzku, když je vSilvermoonu! Ateď se princ přijde podívat na tvé vystoupení!“

Ztváře mu náhle vyprchala krev. „Ouha,“ řekl. „Ouha.“

„Copak? Copak je?“

„Sylvanas… co když to zkazím?“

„Nezkazíš. Uchvátíš ho stejně jako všechny ostatní.“

„Ale… já jsem nikdy…“

„Matka aotec tě budou povzbuzovat.“

Trochu se uvolnil, ale nevypadal úplně uklidněně. „To je dobře. Ale stejně. Jak si můžeš být jistá, že to nepokazím?“

„Protože,“ odpověděla Sylvanas, „myslíš, že by na tvé představení Saltheril pozval Kael’thase, který tu skoro nikdy není, kdyby si myslel, že ho ztrapníš?“

Zasmál se tomu anapětí zněj vyprchalo. „Stebou se nedá přít – stejně vždycky vyhraješ.“

„Samozřejmě že ano, lorde Sluníčko. Dobře si to pamatuj.“

„Jak to myslíš, že nepůjdeš?“

Sylvanasin hlas byl ostrý azlobný. Lireesa se nad jejím tónem zamračila.

„Tvůj otec ajá musíme vždy klást své povinnosti před zábavu. Lirath je mladší než ty, ale rozumí tomu, jako by byl starší.“

„Samozřejmě, matko,“ řekl Lirath. Hlas měl klidný apříjemný jako vždy atvář mu zdobil úsměv. Sylvanas ho ale znala lépe než kdokoliv jiný, atak viděla, jak se musí snažit, aby zakryl své velké zklamání.

Veratha před pár hodinami povolal Anasterian kvůli nějaké „neodkladné záležitosti“. Chvíli nato dorazil kurýr, který jim dal vědět, že otec ukrále zůstane dlouho do večera. Ateď, když měl Lirath vyrazit do přístavu lorda Saltherila, dorazil Halduron Brightwing, aby svou velitelku zpravil opotížích utrollích hranic.

„Tak nech jít alespoň Allerii,“ nedala se Sylvanas. Už tak ji trápilo, že ona aVereesa jsou považovány za příliš mladé, než aby do společnosti mohly vyrazit bez doprovodu. „Někdo znaší rodiny by tam měl být.“

„Alleria je má dědička,“ zalovila Lireesa po posledních zbytcích své trpělivosti. „Vmojí nepřítomnosti se musí ujmout velení. Musí tu zůstat, aby shromáždila zbytek Farstriderů, když budou někde potřeba.“

Lireesa oAllerii mluvila, jako by tu její dcera ani nebyla, ato přestože spolu všichni kromě otce stáli vpřízemí věže rodu Windrunnerů. Nejstarší dítě mělo neutrální výraz, ruce překřížené na hrudi. Zočí jí ale čišel chlad.

Sylvanas bodla pohledem proti Halduronu Brightwingovi, který nepatrně abezmocně pokrčil rameny. Nebylo to spravedlivé. Pokud nehrozila bezprostřední hrozba, obvykle Lireesu zastupoval Lor’themar Theron, jenže ten už dávno vyrazil na Saltherilův večírek. Lirath sice ukazoval statečnou tvář, ale byl nervózní. Člen rodiny vpubliku by mu dodal sil.

„Má paní,“ řekl Halduron, „měli bychom jít.“

„Samozřejmě.“ Lireesa se vyšvihla na svého dračího jestřába. Podívala se dolů na Liratha ajejí výraz trochu změkl. „Mrzí mě, že se nám ten den takhle pokazil. Tvůj otec ijá bychom tam byli nebýt toho všeho.“

„Já vím,“ řekl Lirath, ale do očí se matce nepodíval. „Dávej na sebe prosím pozor.“

„Vždycky,“ odvětila Lireesa. Potom po krátkém zaváhání dodala: „Vím, že na tebe budeme moct být pyšní, synu.“ Její obvykle tvrdý obličej zjihl do upřímného úsměvu. Apotom se její dračí jestřáb vyšvihl do vzduchu ajejich matka zmizela.

Alleria si povzdechla. „Tak pojďte,“ řekla svým sourozencům. Sylvanas aLirath zůstali stát, kde byli. Zato Vereesa nervózně přelétla pohledem mezi sourozenci apak se vydala za Allerií do věže. Sylvanas se tiše dívala za matčinou siluetou, dokud dočista nezmizela.

„Mrzí mě to, lorde Sluníčko,“ hlesla.

„To je vpořádku.“

„Víš, že budou idalší příležitosti, že ano?“ Budou, ale kdo ví, kdy Kael’thas příště dorazí do Quel’Thalasu. Můžou to být roky. Otočila se kněmu. „Určitě prince oslníš. Nepochybuju, že příště budeš hrát pro celý královský dvůr.“

„Ne, vážně, lady Luno, to je vpořádku. Naši rodiče mají na práci důležitější věci než tu sedět adívat se, jak hraju.“ Lirathův hlas prostupovala rezignovaná bolest aSylvanas píchlo nad jeho zklamáním usrdce.

Ne, to tedy nemají, pomyslela si sice nelogicky, ale oto tvrdošíjněji.

„Je kruté, že matka trvá na tom, aby tu Alleria zůstala,“ řekla. „Kdyby došlo kpotížím, mohl by posel stejně snadno zajet do přístavu auvědomit tamní Farstridery.“

„Víš, že to není ten pravý důvod,“ odpověděl Lirath. ASylvanas to věděla. Alleria ajejí matka se vposlední době hádaly kvůli Alleriinu výcviku. Lireesa to nařídila, aby Allerii připomněla, že tu velí generálka hraničářů, aže Alleria tudíž musí vždy poslouchat. Tohle bylo potřetí, co Lireesa své dceři nařídila, aby zůstala „pro jistotu“ vzáloze.

Bylo to kruté amalicherné, anavíc tím zraňovala Liratha, který si to nezasloužil.

„Milujeme tě anemůžeme na tebe být pyšnější,“ řekla Sylvanas.

„To vím, opravdu. Já jen… no…“

Sylvanas ho pevně objala, pak ho pustila asledovala, jak lehkým poklusem vyběhl ke stájím akosedlanému jestřábímu běžci. Srdce jí ztvrdlo. Tohle nebylo správné. Lord Sluníčko si zasloužil něco lepšího.

Napadla ji jistá myšlenka, drzá anebezpečná, azačala se usmívat.

Teď už stačilo jen přesvědčit lady Slunce.

„Vžádném případě!“ vyštěkla Alleria ochvilku později. „Jednoho dne nás ty tvoje intriky dostanou všechny do pořádného maléru.“

„Teď zníš úplně jako otec. Nikomu se nikdy nic nestalo.“

Alleria zdvihla obočí.

„To bylo jednou. Anikdo přece neumře na to, že si jídlo osladí, místo aby ho posolil.“

Posledních několik let se Sylvanas bavila tím, že se vkrádala na místa, kde neměla co dělat, avněkolika případech na nic netušící okolí dokonce nastražila neškodné pasti, přičemž tvrdila, že se „cvičí vloveckých dovednostech“. Její otec ji klidně upozornil, že protivníka neporazí tím, že na něj náhle vylije vědro ledové vody.

„Určitě by ho to zaskočilo,“ odpověděla Sylvanas.

Verath si povzdechl. „Má milá dcero, někdy se obávám, že největší hrozbou pro tento národ je chytrá, nečinná mysl.“

Sylvanas se při té vzpomínce usmála apak pokračovala: „Sestro, víš stejně dobře jako já, že tě nepředvolají. Zůstaneš tady abudeš sVereesou střílet šípy na terč, dokud se matka nevrátí domů. Tak jako vždycky.“

Navzdory svému nacvičenému stoicismu se Alleria ošila.

Teď jsem to já, kdo je krutá, pomyslela si Sylvanas. Trochu ji to mrzelo, ale ta tvrdá slova byla nutná.

„Slibuji, že se nedostanu do potíží,“ řekla. „Nikdy se Saltherilových hloupých večírků neúčastním. Nikdo mě tam nepozná.“ Doufala, že Alleria zapomněla, že se večírku zúčastní iLor’themar. „Vklouznu dovnitř, chvíli se budu dívat, jak hraje, pak zase vyklouznu apůjdu rovnou domů.“

Vereesa, jejich sladká malá mírotvůrkyně, se postavila mezi své starší sestry asevřela jejich dlaně. „Lirath jenom chce mít vhledišti někoho, kdo ho má rád,“ řekla Vereesa upřímně. „Nechtěla bys to samé, kdybys vystupovala před princem Kael’thasem?“

Alleria se podívala zní na Sylvanas apak si povzdechla. „Ano. Dobrá, lady Luno, vyhrála jsi. Budu střežit tvé tajemství. Jen nebuď tak…“ marně hledala ta správná slova, „tak svá.“

Sylvanas zaklokotala smíchy. Věděla přesně, co tím její sestra myslí, anijak ji to netrápilo. „Budu dokonalá dáma, slibuji. Ateď… pomůžeš mi obléknout se do jedněch zmatčiných šatů?“

„Jak tohle vůbec někdo dokáže obléct?“ zamumlala. „Aproč?“

„Máš větší nohy než matka,“ poznamenala Vereesa. Seděla na posteli jejich rodičů, pozorovala nezvyklý výjev akousala si spodní ret.

„Ano, ale matka je vyšší, což znamená, že šaty zakryjí moje boty,“ odpověděla Sylvanas.

„To jim ale ušpiníš lem.“

Sylvanas se usmála. Mladší dívka byla sice zeskapády očividně nadšená, ale zároveň se zjevně obávala, že je chytí.

Její úsměv se ještě rozšířil.

Dokonalé.

17 Žalozpěv Urozených: Lament of the Highborne

Table of Contents

Prolog

ČÁST PRVNÍ

Kapitola první

Kapitola druhá