Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy:

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU je bez souhlasu nositele práv zakázána.

TJ Klune

Dům v blankytně modrém moři

Pod šeptajícími dveřmi

V životech loutek

Vlčí píseň

Někde za mořem

Josh Lanyon

Případ mrtvého redaktora

Všechno, co napsala

Kluk s bolestivým tetováním

Jinými slovy... vražda

Petra Kubašková

Ocelová křídla motýla

Ashley Herring Blake

Delila Greenová má všechny na háku

Astrid Parkerová má všechno v malíku

Iris Kellyová má vítr z randění

Lisa Henry & Sarah Honey

Liška ryšavá

RJ Scott

Každopádně láska

Imogen Binnie

Nevada

Andrew Joseph White

Za námi šlo Záhrobí

Duch cení zuby

Chuck Tingle

Tábor Damašek

E. V. Belknap

Nájemníci nadpřirozené nátury

E. V. Belknap

The Tenfold Tenants

Copyright © 2023 by E. V. Belknap

Cover © Elena Gnedkova, Tatyana Tyan

Translation © Kateřina Niklová

ISBN epub 978-80-88636-35-9

ISBN mobi 978-80-88636-36-6

Terry a Neil mě k tomu donutili

Varování: zmínka o týrání dětí, smrt (není popsaná explicitně), démoni, lehké projevy PTSD, rodičovská queerfobie a kostlivci.

KAPITOLA JEDNA

Corbin hleděl ke vchodu do nemocnice, na tváři podmračený výraz, který si za dlouhá léta dobře osvojil.

Neměl by tu být. Což byl v podstatě příběh jeho života. Předpokládal, že v téhle fázi kariéry bude trávit dlouhé noci na večírcích, kde se oslavují další ďábelská vítězství nad nejnovějším samozvaným hrdinou sponzorovaným rodiči. Nebo bude v mezinárodním hovoru na Zoomu rozebírat pořízení masožravých rostlin do svého doupěte. Masožravé rostliny byly určitě ještě pořád „in“.

Jenomže Husa přehlídla auto. A auto přehlídlo ji. Důsledkem bylo, že uvízla někde v útrobách téhle budovy, obklíčená lidmi. A protože Husa byla Corbinova nájemnice a on její opatrovník, všechny její problémy byly jeho problémy.

Nebe připomínalo flekatý chaos. Noc už měla řádně nakročeno, mračna ovšem v chorých šedožlutých odstínech odrážela městské osvětlení. Spustil se jemný déšť.

Corbin se vynořil ze stínů a polovinu si jich vzal s sebou. Ne že by to potřeboval. Nikdo mu nevěnoval pozornost – aspoň zatím ne – avšak kromě toho, že si v jednom kuse dělal s něčím starosti, se taky rád předváděl. Sám tak trochu připomínal stín, jeho nažehlené kalhoty a kabát byly spíš antracitové než smolně černé, klobouk měl stažený do očí a slušné boty dost obnošené na to, aby věděly, že se mají vyhnout dešti. Při zběžném pohledu, a nikomu nestál za víc, byl zkrátka jen další mladý běloch v obleku – nic k vidění. Ale ve skutečnosti vypadal docela šik.

Přesto pro něj bylo druhou přirozeností choulit se do temnoty, stejně jako se choulil do svého šálu. Ten bohužel mírně kazil výsledný efekt, jelikož byl výrazně rudý a huňatý.

Corbin nesnášel problémy. Uměl je řešit; vlastně to měl v popisu práce. Neznamenalo to ale, že by se s nimi rád potýkal čtyři hodiny po konci oficiální pracovní doby.

Poslední ze stínů nechal u dveří a neochotně vstoupil do světla. Bylo po návštěvních hodinách, nemocnice ale nikdy nespí. Londýn jako takový nikdy nespal. Corbina napadlo, jestli může velkoměsto cítit únavu nebo podráždění, jestli někdy uvažuje nad tím, jak se mohlo tak dalece odchýlit od svých původních plánů. Jestli někdy potřebuje dovolenou.

Tak jo, pomyslel si, poplácal se po kapse na hrudi, kam schoval kousky rozbitého telefonu, a snažil se dlouze nepřemýšlet o rozbitém těle nebohé Husy. Nastal čas předvést trochu magie.

Vestibulem prošel kvapem, spíš ze zvyku než z nutnosti. Jeho tělo bylo stavěné pro rychlost a věčnou ustaranost. Ani jediný kousek nezdravého jídla, který do sebe kdy nacpal, v něm nechtěl zůstat. Tato skutečnost přiváděla babičky k zoufalství a poutala oči všech nekromantů, kteří používali… no, oči.

Před sebou měl recepci. Vpádem na pohotovost by rozhodně přitáhl nežádoucí pozornost, proto se raději schoval za smutně vypadající kytku v květináči. Ještě to s obavami moc nepřeháněl, měl totiž někoho uvnitř. Měl spoustu lidí na spoustě míst. Nebylo to poprvé, co oficiálně zasahoval v nemocnici. A vzhledem k tomu, jaké měl štěstí, to nebude ani naposledy. Tentokrát ovšem nešlo o jednoduché vymazání videozáznamu nebo štípnutí upírských krevních vzorků dřív, než se z nich začne za úsvitu kouřit.

Recepční si ho všimla. V ostře nasvícené hale byly všechny stíny mdlé, vybledlé, unavené, jako by nasákly sterilitou toho místa.

Corbin poklepal nohou na stín pod kytkou. Temnota se rozlila, jako když z plnicího pera vyteče inkoust. Šířila se v olistěných úponcích, plazila se po zemi a polykala světlo okolo něj. Recepční zamrkala. Zrak se jí rozostřil, pak se vrátila k papírování.

Lidi, pomyslel si Corbin láskyplně. Měli vskutku talent nevidět zjevné. Ponořil se hlouběji do tmy a spokojeně sledoval, jak světlo ještě o kousek ucouvlo.

„Zase se předvádíš, jak vidím.“

Corbin se prudce otočil a rychle vtáhl do stínu i svůj kontakt. Nemocnice sice nesnášel, tahle ale měla aspoň Lenu. Byla upírka, ačkoli ne jeho, jeden upír v domě je víc než dost, děkuju pěkně. Jeho kontaktní osobou se stala poté, co ta předchozí odešla na odpočinek a odstěhovala se do Rumunska, aby byla blíž rodině. Přirozeně si brala jenom noční směny. Další výhodou života v Londýně bylo, že nabízel nejrůznější příležitosti nejrůznějším stvořením, tedy pokud jim nevadilo vydrhnout občas nějaký ten nočník. Drhly sestry na traumatologii nočníky? Vlastně si nebyl jistý, co přesně dělají.

Corbin měl Lenu rád. Kdyby mu zbýval nějaký volný čas, možná by dokonce litoval, že patří k nemrtvým. Od Erica, se kterým randil kdysi dávno na univerzitě, s nikým nechodil.

Dotkl se krempy klobouku. „Krásná jako vždy.“

„A ty vypadáš jako vždycky unaveně. Tak pojď.“ Vedla ho stranou, pryč z hlavní chodby. Zelený odstín její neforemné uniformy připomínal zvratky, Lena však přesto působila nenuceně, jak to často bývá u zdravotních sester a tanečnic. Každý prostor, ve kterém se ocitla, se stal jejím jevištěm, což nejenže akceptovala, ale dokonce očekávala. Byla dokonale nalíčená, oční linky měla tak ostré, že by bylo snadné se o ně pořezat. Uvažoval, kolika lidem se to opravdu stalo.

Vytáhla zrcátko a natočila hlavu, jako by si kontrolovala mejkap. Zdvořile nepoukázal na to, že upíři nejsou v zrcadle vidět. Možná ráda zachovávala dojem. Možná kontrolovala, jestli jsou sami.

Zaklapla zrcátko. „Dívala jsem se po tvé nájemnici a nikoho toho jména nám nepřivezli. Máme tu ale neznámou ženu, která odpovídá popisu. Autonehoda. Chodkyně. Věk přibližně pětadvacet.“

„Jo, to je ona.“ Corbin přešlápl. „Jestli nemají její jméno, tak se nejspíš neprobrala.“

„To je dobře, nebo špatně?“ Lena schovala zrcátko a pokynula mu, aby ji následoval. „S čím tu máme co do činění?“

Corbin vydal neutrální zvuk. Technicky vzato nesměl o svých nájemnících podávat žádné informace. Na druhou stranu měl technicky vzato celou záležitost nahlásit, jakmile se věci vymkly kontrole. Jenže stávající pravidla měla spoustu děr a zákoutí a ty byly ke Corbinově nesmírné radosti plné stínů. „Řekněme, že její smrt by mohla být dost žhavá záležitost. Kde je teď?“

„Před dvaceti minutami opustila operační sál. Málem jim zemřela na stole.“

Corbin uvnitř zasténal.

„Její druh neumírá,“ řekl. Aspoň ne trvale. Neuměl si představit, jak by zametl takový svinčík pod koberec. „Všiml si někdo něčeho divného? Měl bych si dělat starosti?“

„Ty si vždycky děláš starosti,“ zažertovala Lena a vedla ho dál. „Měla hrozně vysokou teplotu. Usmažilo to prý několik přístrojů. Nekoukej tak na mě. Nejspíš to dají za vinu zkratu. Víš, jací jsou lidé. Pokud někdo začne klást nevhodné otázky, dám ti vědět.“

„Jsi dokonalá, víš to? Kde je teď?“

„Na jipce.“

„Tak jo.“ Corbin se rozhlédl. „Takže… doleva?“

„No tak, víš, že tam nemáš co pohledávat,“ pokárala ho a podala mu náčrtek mapy. „Je po návštěvních hodinách, a i kdyby nebylo, nepatříš k nejbližším příbuzným. Nehýbej se.“

Na náprsní kapsu mu pověsila visačku. „Takže jestli tě chytí, všechno popřu a nad celou věcí si umyju ruce.“

„Děkuju pěkně.“ Corbin se zamračil na mapu. Lena ji nakreslila svojí třešňově rudou rtěnkou. „Jestli mě chytí, mohla bys aspoň zavolat Michaelovi.“

„Nemám to v popisu práce. Za patnáct minut musím být na sále. Aspoň dvě hodiny se odtamtud nedostanu.“ Přísně se na něj zadívala přes své nemožné řasy. „Buď opatrný.“

„Jako vždycky, ne?“ A jako vždycky sám, pomyslel si a sledoval, jak odchází. To ovšem patřilo k jeho práci, že?

Zadíval se na dvoukřídlé dveře jipky a doufal, že nejde pozdě. Ještě nikdy neztratil nájemníka, měl však pocit, že za tohle by hořel – doslova i metaforicky. Tahle práce možná nebyla jeho první ani druhá volba, dokonce ani šestá, zajišťovala mu ale střechu nad hlavou, platila mu účty a za ta léta se v ní stal docela dobrým. Aspoň si to rád myslel.

„Tak do toho,“ řekl si přísně a proklouzl dveřmi. „Splň svůj úkol.“

***

Leniny informace se ukázaly být přesné, stejně jako její mapa. Tady nahoře bylo víc stínů, mimo návštěvní hodiny totiž ztlumili světla. Corbin se bez větších problémů protáhl mezerami v pozornosti personálu a našel správný pokoj. Byla v něm jen jediná postel a v ní pacientka zakrytá až po hrudník. A rozhodně to byla ona – i s napůl zafačovaným obličejem vypadala úžasně lidsky a klamně mladě a křehce. Tak křehce s hadičkami, které z ní trčely na všechny strany. Oči plné slunce, které se na něj upíraly, byly rozhodně její. Stejně tak provinilý výraz, jako by ji přistihl při činu.

„TY,“ řekl a z bezpečné vzdálenosti na ni ukázal prstem, „máš TAKOVÝ malér.“

Husa se zavrtala do polštářů. Ve tváři měla viditelnou úlevu a jen trochu smutku. „Já vím.“

Za dobrých dnů připomínaly její modré oči se zlatým kroužkem slunce na bezmračném nebi. Dneska byly zakalené bolestí.

„Mohla ses aspoň pokusit přimět je, aby mi zavolali,“ postěžoval si. „Dát svému opatrovníkovi vědět, že se mu chystáš zkazit celý večer.“

„Ztratila jsem mobil.“

Ukázal jí jeho kousky.

Ušklíbla se. „A zpaměti tvoje číslo neznám.“

„Myslel jsem, že tohle je problém mladší generace,“ řekl. „Kolik ti vlastně je?“

„Tohle mi budeš dávat sežrat až do smrti, co?“

„Fakt bych volil jiná slova,“ zabrblal. Pípání monitorů nad Husinou hlavou zrychlovalo. „Jak dlouho?“

„Moc dlouho ne,“ zasmála se, pak se zašklebila bolestí. Věděl, co řekne teď. „Nejspíš to budeš muset udělat za mě.“

„Nesnáším potížisty, Lichtfeldová. To přece víš,“ zakňoural a rozepnul si kabát. Většina lidí nosí ve vnitřní kapse sluneční brýle. Nebo možná peněženku. Nebo, pokud patří k téhle sortě, pero, brýle na čtení a zápisník. Jeho kabát obsahoval to všechno, a navíc i menší zbrojnici. Mimo jiné nejrůznější nože a jehlice, které se hodily na páčení zámků nebo trávení čarodějnic.

Zvolil jednu z obyčejných čepelí. „Co by sis beze mě vůbec počala? Tak jo, pojďme na to. Jaký máš záložní plán?“

„Ach.“ Nervózně si olízla rty, stejně suché a okoralé jako byl její hlas. „Já… žádný nemám.“

„Co prosím?“ Nůž mu vypadl z ruky, on ho však na půl cesty k podlaze chytil a hlasitě zaklel.

„Jo. Podělala jsem to. Promiň.“

„Promiň? Omluva není plán, Lichtfeldová. Co navrhuješ, abych s tebou udělal?“

„Prostě jsem se k tomu ještě nedostala. Ještě to není tak dlouho a mě vůbec nenapadlo… ani se mi nesnilo…“

„To vidím,“ odsekl.

Do ticha jejich patové situace začaly s gustem pípat přístroje.

„Ach, božínku. To nezní vůbec dobře.“ Corbin, který stál i nadále bezpečně u dveří, se zatvářil vylekaně.

Zakašlala, tiše a bolestivě. „Raději se do toho dejme. Dokud jsme pořád sami.“

„Fajn. Fajn.“ Přejel palcem po noži. Vnímal, jak je vyvážený. „Na tři?“

Zasmála se, jako by jí to bylo už dočista jedno. „Vždycky to děláš na dva.“

„Žalovali na mě, co?“

Nůž našel svůj cíl, než mohla odpovědět.

Krvácela oheň, z té nečekané rány. Vylil se z ní, vzplál – nalepil se jí na kůži a na vlasy a na lůžkoviny. A pak celá vybuchla, ven a do všech stran v děsivém zadunění agónie, pronikavé a žhavé a ničivé.

Corbin zvedl paže proti oslnivému jasu a zasyčel. Tvrdě ho zasáhly žár a pach – roztavený plast, usmažené obvody, spálená látka a kouř a popel. Když zář zeslábla a spolu s ní i žár, rozběhl se k posteli. Brzy se sem nahrnou davy lidí, aby zkontrolovali zkázu. Prokletou pacientku, mrtvou a zmizelou. Možná to přičtou na vrub zkratu. Poblázněné elektřině. Bylo samovznícení pořád možné? Corbin nepotřeboval vymyslet příčinu. S tím už si poradí sami lidé, chytří malí popírači skutečnosti. Postačí, když odsud zmizí i se svojí kořistí.

V popelu se choulilo miminko, malinkaté a svraštělé a nové. Opatrně holčičku zvedl. Oči měla zavřené, ale kůži teplou. Vtáhla do plic první roztřesený nádech a její výdech byl plný nejhlubšího vyčerpání.

„Já vím,“ zamumlal a nemotorně ji poplácal po zádíčkách. „Já bych byl taky unavený.“

***

Najít cestu ven bylo celkem snadné. V širším pojetí světa jako něčeho, co přesahuje lidskou rasu, byly nemocnice pořád velice nové. Jistě, lidé sice berou každou změnu jako něco nového, ze starověkého úhlu pohledu je však změna jednoduše konstantou.

Navíc teď všude mají šikovné malé ukazatele.

Corbin si odmotal šál a mimino do něj zabalil. Byl to dobrý šál. Upletla mu ho k minulým Vánocům jedna z nájemnic a byl dost široký na to, aby pojal Husu a ještě se dal dvakrát přeložit. Tiskl ji k sobě a její žár se do něj vpíjel a příjemně se mu šířil až do prstů u nohou. Hýbal jimi, tiše si pobrukoval, plížil se stíny a tančil mezírkami v pozornosti personálu.

Dostal se až na schodiště. Stoupala po něm nějaká osoba, schoulená v hávu. Ale to nevadilo. I tady byly stíny a poskládaly se okolo Corbina jako obnošený plášť. Ona osoba mířila nahoru, Corbin mířil dolů a se slepou sebejistotou magicky kamuflovaných se oba pokusili toho druhého ve stejnou chvíli obejít.

„Uf!“

„Promiňte, promiňte, dovolte mi jenom…“ Corbin se vymanil, rychle zkontroloval Husu a pokusil se proklouznout kolem.

„Corvinian? Corvinian Hark? Od promoce jsem tě neviděla! Páni, jak je to dlouho?“

„Deset let,“ povzdychl si Corbin poté, co nakoukl člence kultu pod kápi. „Nazdárek, Heidi.“

„Teď jsem vlastně lady Marvelína, Sestra řádu… Ach, tak jo. Jo, jsem to já.“ Shodila si z hlavy kápi. „Měla jsem si vybrat pořádné padoušské jméno hned první den školy, jako ty a Nerissa. Hej, slyšel jsi o té poslední podlosti, kterou předvedla? Nahoře ve Walesu?“

„Ne, vůbec,“ odvětil Corbin, který chodil s Nerissou a jejími úspěchy, ze kterých by si nejraději vydloubal oči, každý pátek na večeři. Ve snaze změnit téma mávl rukou k Heidinu plášti. „Řád strašidelných psů z podsvětí?“

„Ani náhodou, jejich pláště jsou lahvově zelené; ty naše jsou olivově zelené. Řád strašlivě svolných.“ Nadmula hruď. „Dotáhla jsem to na Obstarávačku obětních drobotin.“

„To je skvělé!“

„Je milé, že to říkáš,“ rozzářila se Heidi. „Chci říct, ve škole jsem sice nezískala ‚cenu pro nejslibnějšího – ne jako ty – ale snažím se. Takže! Co provádíš ty?“

„Ehm.“ Corbin se zadíval dolů na svůj šál. „Přísně tajné. Vylomeniny. A tak.“

„Ach, chápu. Tajemství, která nemůžeš svěřit ani svým nejponíženějším pěšákům, co?“ Heidi si poklepala na nos. „No, neviděla jsem tě.“

„Dobře, dobře. Díky. A já neviděl…“ Corbinovi vynechal hlas.

Heidin plášť se mírně rozevřel. Heidi držela dítě.

Heidi naopak civěla na Corbinův šál. Který právě škytl.

Oba pohlédli na břímě toho druhého, pak na to své a nakonec znovu jeden na druhého.

„No to mě podrž!“ zasmála se Heidi. „Géniové myslí stejně a tak. Počkat, nesháníš věci pro stejný rituál…? Nesnažíš se obsadit naše území…? Ach, bohové, přesně o tohle ti jde, že jo? Prosím, nezabíjej mě!“

„Cože?“ Corbin zamrkal. „Ne! Jenom si vezmu tvoje dítě.“

Sakra, to vyznělo nejspíš ještě hůř. No, co se dá dělat. Když už, tak už. Nechal ze svého kabátu prosáknout stíny. Celá chodba děsivě zešedla, stíny se začaly plazit vzhůru po stěnách a kapat dolů ze schodů, z jednoho po druhém. „Dej mi to dítě, Heidi.“

„Zrovna mě povýšili,“ zakňourala. „Ty to nechápeš. Jestli se vrátím s prázdnýma rukama, pošlou mě zpátky na ubytovnu.“

Corbin spal na svém pracovišti. Hluboce s ní soucítil.

„Jestli budu muset začít zase od nuly, můžu to rovnou vzdát. Umíš si to představit? I po deseti letech být pořád na začátku? To už ze mě může být rovnou uklízečka!“

Corbinův soucit se vytrácel. „Dej mi to dítě.“

„Vždyť už jedno máš!“

Corbin si přesunul Husu na levou paži, uvolnil si pravou a zvažoval své možnosti. Heidi si uvolnila levou a nezvažovala vůbec nic, sáhla rovnou po noži; byl obyčejný stříbrný, standardní předpisová obětní edice. Corbin ji chytil za zápěstí, čímž zablokoval její výpad.

Byla to neuvěřitelně nešikovná bitka. Oba museli dbát na svůj cenný náklad, a navíc se nacházeli na schodech, což nebylo zrovna optimální bojiště. Když Heidi zavrávorala a hrozilo, že přepadne dozadu, musel se Corbin během jediného okamžiku – jediného úderu srdce – rozhodnout.

Pustil dítě, které pád přežije.

Hlasité vump, jak přirazil členku kultu zády ke stěně; tiché zakňourání, jak druhé dítě změnilo náruč; a pod nimi tlumené bum-bum-bum dolů ze schodů následované přidušeným vúš.

„Tys… tys ho pustil.“ Heidi v úžasu zírala na špičku vlastního nože. „Ty jsi fakt zlý.“

Corbin krátce zkontroloval dítě, které si nyní tiskl k hrudi. „Ber to jako varování. Tahle nemocnice je moje. Londýn je můj.“ Divoký bluf. Dokonce ani bluf. Na bluf by potřeboval karty. Corbin se ke karbanu nepřiblížil už celé roky.

Heidi nakrčila nos. „Nemá Nerissa svoji věž v…“

„Tahle strana řeky je moje,“ opravil se Corbin. Jeho stíny na okamžik zesvětlaly, poté zase rychle zhoustly. „A teď padej.“

„Jasně, jo. Dobře sehráno. Ale… nemohla bych dostat zpátky aspoň nůž? Vydávají nám je na zálohu…“

Corbin utopil svět ve tmě.

Heidi zakvílela a prchla dolů ze schodů.

Corbin vrátil stíny zpátky na místo, aby se nepřerazila. Znovu zkontroloval dítě ve své náruči. A ještě jednou, jenom pro jistotu. Následně zavrtěl hlavou, spíš pro sebe, a vyklonil se přes zábradlí. „Hej!“

Heidi vyjekla, přikrčila se a překulila se do zákrytu, a až pak vzhlédla. Byla to působivá reakce. Členové kultu ji nejspíš trénovali hned od prvního dne. „A… ano?“

„Najdi si Obětní padělky: Pomsta veganů od A. Wallingera. Budeš žasnout, kolik démonů můžeš oklamat trochou kukuřičného sirupu a šťávou z červené řepy.“

„Ďábelské,“ vydechla Heidi.

„Jasně.“ Corbin si povzdychl. Necítil potřebu vysvětlovat, že má mezi nájemníky opravdového démona, takže některé věci prostě ví. Zvlášť když řečený démon rád dupe nahoru po schodech uprostřed noci, kdykoli naletí nějakému hňupovi. Pokud si Corbin dobře vzpomínal, při posledním vyvolání démon skočil na obyčejnou křídu na chodníku a lak na nehty.

Šál se vykulil z míst, kde po dopadu skončil. Nebo aspoň to, co z něj zbylo. Na úplně posledním schodu sedělo rozčepýřené mimino a mračilo se na něj. Corbin ho zvedl z hromádky popela staré vlny.

„Zničila jsi mi šál.“ Opatrně uchopil obě děti do náruče. „Nekoukej tak na mě. Byla jsi to ty, nebo ona.“

Husa mu sevřela malíček v pěsti, zhluboka, úmorně, unaveně si povzdychla a usnula.

***

Studené světlo vestibulu zalévalo i obchod s dárkovými předměty, který byl plný okoralého ovoce a balónků s povzbudivými vzkazy. Právě tam nechal Corbin lidské dítě, v nákupním košíku vystlaném plyšovými medvídky. Velké hodiny na stěně ukazovaly devět večer. Chvatně opustil vestibul.

Venku byla zatracená zima. V lednu nic divného, přesto to v něm vyvolalo nevrlost. Bylo by opravdu fajn mít zrovna teď teploučký, heboučký šál. Šel ještě kousek ulicí a pak vytáhl mobil. Panoval tu klid, nebylo tu však liduprázdno. Bude to muset stačit. Telefon ani jednou nezazvonil, hned to v něm cvaklo.

„Jo, Charóne? To jsem já.“ Přitáhl kabát blíž k malému tělíčku, aby ho ochránil před sílícím větrem. „Podívej, potřebuju laskavost. Kde jsi?“ Jakmile si vyslechl odpověď, zamračil se.

„Počkej. Co prosím?“ Otočil se a narazil si holeň o nákupní vozík. „Do prkýnka! Odkud ses tu vzal?“

U vozíku stál muž připomínající chodící mrtvolu. Byl špinavý a strhaný a dlouhý slepený vous mu spadal přes provaz, který používal jako opasek. Chodci ho bez povšimnutí míjeli. Corbin musel uznat, že na Charóna je těžké se dívat. Vždycky si myslel, že je to jeho očima.

„Promiň. A ahoj.“ Corbin ukázal muži svoje břímě. „Mohl by sis ji prosím vzít?“

Ve vozíku byl pes. Takový ten voříšek, který vypadal, jako by si to celý psí genofond rozdal při velké pitce, o které následně nikdo nikdy za žádnou cenu znovu nepromluvil. Stoupl si na zadní, aby se dostal k dítěti, a když ho očichal, vydal dutý zvuk připomínající kňourání a začal vrtět zplstnatělým ohonem.

„Živé pasažéry nevozíme,“ namítl Charón.

„Technicky vzato,“ odvážil se Corbin, protože mu mrzly nohy a vážně chtěl mít konečně padla, „vozíš ty, kdo umřeli. Je to tak?“

Charón se na něj upřeně zadíval. Corbin to nemínil vzdát. „A to pro ni platí. Umřela. Dneska v noci hned dvakrát.“

„Dvakrát? Proč dvakrát?“

„To není důležité,“ vyhrkl Corbin. „Ale je jednou z nás, že jo? Takže patří mezi tvé, i když se k tobě zatím nikdy nedostala, protože se o sebe umí postarat sama, většinou. Tentokrát bys ale možná, třeba, případně mohl narazit na nějakou nebohou duši, která to zabalila předčasně – a ve světě po ní zůstává díra – a tu by ona mohla zaplnit.“

Pohled s velkým P trval. Corbin se už dávno přestal snažit nemrkat. Pod tíhou toho pohledu to bylo nemožné, slzely z něj totiž oči, jako by zíral do ultra pálivé cibule.

Nakonec si Charón povzdychl. „Máš za ni minci?“

Corbin se ustaraně plácal po kapsách. „Ehm. Hotovost už u sebe skoro nikdo nenosí.“

Charón si opět povzdychl. Chvíli sledoval, jak Corbin obrací všechny kapsy a tvářil se čím dál víc rezignovaně.

„Nemusí to být měďák. Stačí i stříbro.“

„Ach, v tom případě…“ Corbin vytáhl obětní nůž. „Musí to být peníz?“ Nabídl mu ho jílcem napřed.

Charón si ho vzal. Položil nůž na dlaň a posuzoval jeho váhu. Druhou rukou nůž celý zakryl, ačkoli to nemělo být vůbec možné, a následně ho trhnutím zápěstí otočil. Stříbro se zalesklo a změnilo tvar. Jako trik s mincí. Přesně tak. Nejstarší trik.

Vložil minci do Husiny malé ručky a Corbin se najednou musel odvrátit a zadívat se na voříška. Ještě nikdy nepřišel o nájemníka. No, tohle opravdová ztráta nebyla. Spíš dočasné odložení. Ale stejně.

Charón zvedl druhou ruku a roztáhl prsty. Držel mezi nimi mince, lícem směrem ke Corbinovi. „Drobné nazpět.“

„Nech si je.“ Corbin se na nově ražené stříbrné mince zašklebil. „Pro dalšího nešťastníka, který nebude mít na zaplacení.“

„Když na tom trváš,“ řekl Charón. Sevřel ruku v pěst a mince zmizely. „Tak mi ji tedy dej.“

Corbin se rozhlédl po chodníku. „Cože? Tady?“

Charón pokrčil rameny a stiskl tlačítko semaforu. „Křižovatka je křižovatka.“

Jak je ten svět legrační, pomyslel si Corbin a uložil Husu do nákupního vozíku věčného bezdomovce. Voříšek zavrtěl ocasem a opatrně se stulil kolem své nové chráněnky.

„Dávej pozor na cestu.“ Corbin zamával a mrkl.

Byli pryč.

KAPITOLA DVĚ

Lidi se nerodí špatní. Někteří by vás rádi přesvědčili oopaku – že všechno je nějak předem dané. Předurčené. Špatná krev, špatný původ. Ale opravdu to tak není. Pokud si zlo najde cestu do softwaru nějaké osoby, pak jenom proto, že si ho tam sama nainstalovala.

Corbin nebyl zlý. Ne proto, že by se nesnažil. Celou jeho podstatou, celým jeho záměrem bylo ukázat, že je hoden svých předků. Špatných kořenů svého rodokmenu. ACorbin se snažil, opravdu. Ve své době patřil knejslibnějším studentům Školy ultimátně zlého aantagonistického padoušství, kde jako vedlejší obor studoval Kontrolu pěšáků apopírání vědomé odpovědnosti. Promoval sdrtivými známkami anejvyšší neúctou – atak dále. Měl několik zajímavých pohovorů, dokonce krvavě slibných stáží, které vněm pokaždé vyvolaly velké naděje, jen aby ho vzápětí zklamaly. Padoušství, opravdové padoušství – takové, ke kterému patřilo doupě pod aktivní sopkou ažraločí mazlíček vakvárku – bylo jako obor obecně na ústupu. Corbin se tak padouchem stát nemohl zkrátka proto, že nezbyla žádná volná místa.

Ne že by to vzdal. Nic tak drastického. Našel si ale práci. Účty se nepřestávaly hromadit, nic není tak zhoubné jako díra vživotopise abydlením doma navíc umožňoval své matce, aby si neustále stěžovala na to, jak moc nedostává svým rodinným závazkům. Atak Corbin uložil svoji hrdost spolu se svým diplomem do šuplíku avstoupil na pracovní trh.

Vsoučasnosti spravoval jeden zmnoha magických činžovních domů rozesetých po Londýně. Byla to práce sflexibilní pracovní dobou, kolem které mohl nacpat zbytek svého života. Ubytování ijídlo bylo zdarma, tedy pokud mu nevadilo spát vkanceláři ajíst to, co připravila osoba, která měla vše na starosti: on sám. Mocnosti umoci, jeho šéfové, se rády považovaly za blízké příbuzné. Což bylo fér, jelikož se dost podobaly Corbinově matce. Hlavně vtom, že od něj očekávaly – vrealitě na hony vzdálené od té jejich – jednoduše nemožné.

Teoreticky zastával pozici „domovního kustoda.“ Vpraxi byl prostě domovník. „Staň se majákem magické komunity. Seznam se snovými lidmi. Zachovej všechna jejich tajemství.“ Vynadej jim za to, když nechají na chodbě rozházené boty.

Na ničem ztoho ovšem doopravdy nezáleželo, protože šlo jen odočasné zaměstnání.

Dočasné bylo už skoro osm let.

Na druhou stranu icelý koncept domu byl dočasný. Dočasnost? Od nájemníků se očekávalo, že se nastěhují, vprostředí bezpečném pro magii si udělají vživotě pořádek azase odtáhnou. Před osmi lety trvalo týden apár prohlídek, než získal nového nájemníka. Zato, když se na jeho prahu posledně objevila Jules, měla už vroce přijímací dopis abyla plně sbalená apřipravená se nastěhovat. Právě proto si dal Corbin tu práci a vystavil Huse propouštěcí papíry na mobilu už cestou zpátky do práce/domů. Čekací listiny byly hrozivě dlouhé askaždým dalším rokem se ještě prodlužovaly. Všichni tak nějak uvízli aon ze všech nejvíc. Kolika nájemníky si ještě projde, než se sám konečně posune dál?

Vyplnil šablonu, připojil ji ke-mailu aodeslal.

Vychovají vás jako Temného lorda, pošlou vás na univerzitu – zaměstnání jisté zdevadesáti pěti procent, prakticky zaručené. Jenomže pak naroste počet zájemců, kteří zaplaví pracovní trh, avám se najednou nedaří získat kontakty. Na tři místa máte sto zájemců ajedno připadne zmatenému mimoňovi, co se ocitl ve správnou chvíli na špatném místě, ato sveškerým pobouřeným popraskem, který to přinese…

Mobil mu zazvonil, než ho stačil schovat.

Chlupy na šíji rozpoznaly to zvonění dřív než jeho uši. Zahleděl se dolů na displej, mobil stále vtichém módu. Přesto zvonil. To nikdy neznamenalo nic dobrého.

Musel to vzít. Taková už byla pravidla.

Když volaly Mocnosti umoci, odpověděli jste. Vsoučasnosti jste zvedli telefon.

Zdráhavě se nadechl ahovor přijal.

„Corvinian Hark.“

Hlas na opačném konci zněl cize, což bylo normální. Mocnosti nikdy nepoužily stejný hlas dvakrát. „Byly jsme upozorněny na to, že se ve vašem domě uvolnilo místo.“

„Ehm, ano,“ řekl Corbin. „To jsem byl já. Já vás na to upozornil.“

„Je nám potěšením, že vás můžeme informovat otom, že máme nového kandidáta.“

Nezněly tedy zrovna potěšeně. Vlastně nikdy nezněly nijak. Aani se neobtěžovaly pozdravit nebo se zeptat, jak se mu vede.

Corbin mašíroval dál ulicí avduchu proklínal svoji pracovní morálku ismůlu. Nové nájemníky mu ohlašovali poštou, ane tou elektronickou, auž vůbec ne po telefonu. Tohle bylo nanejvýš neobvyklé. No, popravdě jako celý dnešní večer.

„Obávám se, že místo se uvolnilo dost nečekaně,“ namítl co nejzdvořileji. „Ale kdybyste mi mohly poslat žádost poštou…“

„Potřebujeme to místo. Dnes.“

Corbin zůstal stát. „Já… Ještě jsem ani nevyklidil její pokoj. Jenom uskladnění jejího majetku zabere…“

„Byly bychom vám vděčny, kdybyste to zvládl ještě dnes večer.“

Váš vděk mi sotva pokryje jídlo, chtěl říct. Moje dny jsou už tak příliš krátké, chtěl dodat. Neudělal to.

„Technicky vzato,“ zkusil to jinak, pořád nanejvýš zdvořile, „jak se na to tak dívám, tedy na papíře, je kapacita mého domu naplněna.“

Nelhal. Podle pracovní smlouvy měl kromě kanceláře právo ina vlastní pokoj. Až teď si uvědomil, že by se mohl do Husina pokoje nastěhovat sám. Mohl by přestat spát za tím zatraceným závěsem za svým pracovním stolem.

Následovalo rychlé cvakání kláves. „Máte pravdu. Poznamenáme si to. Anabídneme tuto příležitost někomu jinému.“

Corbin začal přikyvovat, ale pak se zamračil. „Pardon? Příležitost?“

„Jelikož se jedná omimořádný případ, úspěšné dokončení bude odměněno zvýšením platu apřesunem zpozice domovního kustod a na pozici regionálního manažera.“

Corbin se opět zastavil. Ne zvlastního rozhodnutí, vrazil totiž do sloupu veřejného osvětlení. Jeho mobil málem třeskl ozem, podařilo se mu však pod něj vsunout vlastní stín jako polštář.

„Rozveďte to, prosím,“ vypravil ze sebe, napůl omotaný kolem sloupu. Zapomeňte na stěhování zpoza závěsu. Mohl by mít vlastní byt! Konečně nebydlet na pracovišti! Akolik zla by mohl jako manažer napáchat, zvlášť na regionální úrovni! VLondýně! Jen při tom pomyšlení mu málem znovu vypadl mobil.

„Znamená to, že nájemníka přijmete?“

Corbinovi se zdálo, že znějí skoro popuzeně. Mocnosti umoci neměly rády rýpaly.

„Mohl bych napřed znát podrobnosti případu?“ rýpnul si.

Ozvalo se další rychlé cvakání kláves askutečné, slyšitelné zafunění. „Potenciální nájemnice je klasifikována jako pochybná. Máte nějaké zkušenosti spochybnými, pane Harku?“

„Slyšel jsem onich,“ odvětil Corbin zdvořile. Uvnitř klel. Pokud jste magické alidi brali jako dvě strany stejné mince, pochybní byli mincí ve vzduchu.

„Naštěstí představují raritu. Tato víc než jiné, podařilo se jí totiž dosáhnout adolescence bez prozření.“

Trvalo několik úderů srdce, než si to Corbin přetlumočil. „Jak se vůbec mohlo stát…“

„Byla vytipována po příjezdu do země,“ přerušili ho znovu. „Dorazila zBruselu vrámci šestiměsíčního výměnného pobytu. Jelikož Belgie nemá Kancelář, zočividných důvodů…“

„Zočividných, ano,“ přitakal Corbin, ačkoli neměl nejmenší tušení, očem je řeč.

„Ajelikož žádný pochybný nesmí zůstat bez dohledu, ato na základě paragrafu třicet čtyři pomlčka čtyři tečka…“ Corbin zdvořile přestal poslouchat, dokud dlouhá řada čísel nedosáhla nevyhnutelného konce. „Potřebujeme, aby se někdo ujal role jejího opatrovníka azjistil, na které straně plotu skončí.“

Nemůžou ji prostě poslat kvůli nějakému technickému detailu zpátky? Skoro se zeptal. Jenže pak by mu nezvýšili plat. Apřišel by ošanci šířit zlo. Aošatník vyhrazený šatům, ne spánku.

„Přijmu ji.“

„Promiňte?“

Slyšely jste mě, velmi důrazně neřekl. Bude se chovat mile, dokud nebude všechno podepsáno. „Najdu pro ni místo.“

Další cvakání kláves. „Aktualizujeme stav vašeho domu, aby odrážel vaši skutečnou kapacitu.“

„Bezva.“

Pokoušel se sám sebe uchlácholit. Ložnici přece nepotřebuje, ne doopravdy.. Ne pokud tohle vyjde. Apokud ne, no… selhání pro něj nebude nic nového. Abude to jenom na šest měsíců. Co bylo šest měsíců ve srovnání víc jak osmi lety?

„Obratem vám zašleme odpovídající složku spolu se standardní smlouvou. Jelikož se jedná omimořádně neobvyklý případ, protokol si navíc žádá, abychom vám zdůraznily následující.“ Hlas přešel vmonotónní drmolení, takže připomínal kněze unaveného životem. „Vaším úkolem bude, kromě obvyklého ubytování azaopatření, zjistit, na kterou misku vah spadá – jestli je člověk, nebo jedna znás – apravidelně nám podávat odpovídající hlášení.“

„Bezva,“ řekl Corbin, který už vduchu zkoušel různé variace nedbalé zmínky opostu regionálního manažera, které by mohl utrousit urodinné večeře.

„Všemi nezbytnými prostředky rovněž zajistíte, aby si subjekt nebyl ničeho vědom.“

„Bez… Počkat. Cože? Ona to nesmí vědět?“

„No, nemůžeme připustit, aby se onás dozvěděli lidé zvenčí.“ Tentokrát rozhodně zněly popuzeně. „Základní pravidla vám snad nemusíme vysvětlovat.“

„Já ale myslel, že tohle platí jenom pro lidi?“

„My ještě nevíme, jestli je člověk; přesně oto tady jde. Takže dokud si to neověříme, musíme sní zacházet jako s…“

„Děkuju, ano. Takže…“ řekl Corbin acítil se docela na koni, když to byl pro jednou on, kdo někoho přerušil. „Ano. Tak jaký je plán? Mám ji prostě šoupnout mezi vlkodlaka anesmrtelného démona adoufat, že má tvrdý spánek?“

Podle toho, jak telefon zchladl, poznal, že zašel příliš daleko. Prsty mu obalila jinovatka. Rýpat do Mocností umoci nebyl dobrý nápad. Posměch byl ještě ochlup horší. Jenomže měl za sebou fakt dlouhou noc, přesčasy mu neplatili, zase se bude muset rozhodnout, jestli si sežene něco kjídlu, nebo půjde spát, ataky, ano, možná mu ta věc sregionálním manažerem trochu stoupla do hlavy.

„Pane Harku.“ Telefon byl teď natolik mrazivý, že ho Corbin musel obalit rukávem. „Jestli nájemnici odmítáte, oznamte nám to hned teď, abychom mohly podniknout náležité kroky.“

Zaváhal. Dům koneckonců nebyl pro lidi zakázaným územím, ne tak docela. Jedna věc ale byla občas vnoci obalamutit nějakou holku, zatímco požádat celý dům, aby na neurčito držel jazyk za zuby, bylo něco dočista jiného.

Jenomže… šatník. Nemusel by se kposteli protahovat mezi psacím stolem aknihovnou. Mohl by jít vpátek na večeři sNerissou aoznámit jí, že se sebou konečně taky něco dělá. Ještě nic, co by mohlo konkurovat jejímu doupěti zla, ale byl by to aspoň začátek.

Narovnal se aupravil si kravatu. „Přijmu ji.“

„Výtečně.“ Neznělo to, jako by to myslely vážně. „Vydáme pokyn hraniční kontrole, aby pochybnou propustila, azajistíme, aby ji kvám bezodkladně dopravili.“

„Cože?“ Noha mu sklouzla zobrubníku. „Už? Říkal jsem vám, že pokoj ještě není vyklizený.“

„Pak navrhujeme, abyste ze skladu vytáhl postel.“

Spojení se přerušilo. Telefon teď sálal mrazem tak prudce, že se vzápětí sám od sebe vypnul. Corbin na něj civěl. Potom se otočil. Pokud vGloucesteru seběhne dolů na metro apoštěstí se mu spřestupem, možná se zvládne dostat domů před ní, ikdyž jen taktak. Rozběhl se azmrzlý mobil vjeho kapse představoval ostrý protiklad kjeho budoucnosti, která mu právě hořela pod nohama.

***

Na jiném místě vLondýně, v jinak zcela fádní ulici, si Corbinův dům ajeho obyvatelé stále žili vblažené nevědomosti abez nejmenšího tušení otom, co se chystá. Většina lidí kvapila kolem dveří vmáčknutých mezi zkrachovalým knihkupectvím aobchodem soděvy, který ve výkladní skříni vystavoval modely špatného ročního období, bez jediného povšimnutí. Rozložení cihel napovídalo, že dům aknihkupectví kdysi patřily ksobě. Většina rezidencí pro magicky nadané bývala dříve něčím jiným. Třeba klášterem nebo školou. Tato konkrétní bývala špitálem pro mentálně vyšinuté, což znamenalo, že viděla mnohem horší věci než jenom neudržovanou fasádu anesourodé nálepky na zvoncích. (Aspoň půlka znich byla nesprávná nebo chyběla úplně, jak už bývá ve velkoměstech zvykem.) Sklepení pod domem mělo vápnem vybílené stěny; do kamenů byly vsazené těžké kruhy, které vypadaly jako ze železa, ve skutečnosti se však jednalo ozašlé stříbro. Mezi skříní spojistkami aschodištěm byl vmáčknutý kumbál bez smetáků, zato však spračkou, sušičkou amalinkatým gaučem. Když jste vněm roztáhli sušák, ke gauči jste se ani nedostali.

Upír Michael seděl na sušičce. Díky svému oděvu by bez problémů zapadl do diskrétního klubu pro džentlmeny ze začátku devatenáctého století, díky zbytku svého já by se naopak bez problémů mohl ujmout role frontmana drsné velšské rockové skupiny. Ina poměry zdejších nájemníků byl Michael tak trochu divný pavouk. Upíři se obvykle shlukovali ksobě nebo naopak žili samotářsky. Jenomže Michael patřil víceméně kdomu. No. Přesněji řečeno, dům patřil kněmu. Jeho vlnité tmavé vlasy adolíčky vbledých tvářích vyvolávaly dojem, že vás zahrne děsivě zastaralým, ale úžasně romantickým jazykem, kvytvoření správné atmosféry ale bude potřebovat hospodu apozdně noční hodinu.

„Michaele?“ Tammy strčila hlavu do sklepa. „Máme návštěvu.“

Tammy, vpřímém protikladu kMichaelovi, byla mladá žena samý ostrý úhel. Kůži měla bílou, tedy až na místa, kde byla modrá – její paže se honosily větším množstvím inkoustu než seprané apotrhané džíny, které měla na sobě. Vypadalo to, jako by její oděv držel pohromadě jenom díky cvočkům ařetězům, které vyšly zmódy někdy vdobě, kdy se Tammy narodila, jenže jí to bylo zřejmě naprosto ukradené. Zucha jí visel jeden stříbrný řetěz jako vykřičník. Všechno na ní bylo hlasité, ato včetně jejích vlasů výrazného růžového odstínu. Zrovna teď měla kratičký skřítkovský účes, aponěvadž byla skutečný skřítek, poskytovalo jí to výmluvu pouštět se do lidí, kteří se tomu žertu zasmáli.

„Copak nevidíš, že mám práci?“ opáčil Michael, civěl do mobilu apohupoval jednou nohou.

„Věděl jsi, že máme novou nájemnici?“ zeptala se Tammy.

„Cože? Nemožné. Corbin by mi otom řekl.“

„No jo. Tušíš, kam se poděl? Vkanceláři není.“

„Když jsem se vzbudil, našel jsem od něj vzkaz.“ Zamával mobilem. „Problém snájemnicí. Upřímně žasnu, žes to nebyla ty.“

„Haha. Můžeš jít nahoru – abýt pohostinný atak – abych já nemusela?“

„Proč to vždycky musím být já?“

„Protože jsi nejstarší.“

„Nejsem,“ prohlásil Michael sgustem někoho, kdo to nemá možnost říkat často.

„Tak aspoň služebně nejstarší. Fakticky chceš, aby si první dojem omístě, kde bude odteďka bydlet, vytvořila podle mě?“ pohrozila Tammy.

„No dobrá,“ povzdychl si aschoval mobil. „Vůbec nechápu, proč si tě tu vlastně držíme.“ Seskočil ze sušičky. Kudrnami se skoro otíral ostrop. „Taky nás mohl varovat. Kam ji uložíme? Že by ses konečně stěhovala kJules?“

„Ha, jako by vjednom mrňavém bytečku bylo dost místa pro věci nás obou.“

„Znám ten pocit,“ řekl Michael. Ve sklepním kumbálu nespal proto, že by to bylo trendy. Důvod byl jednoduše takový, že svůj pokoj během let tak přecpal tolika suvenýry, že nakonec vzdal snahu každý den znich vyhrabávat svoji rakev. Tammy ho pustila, aby mohl po schodech vyjít jako první. „Tak jo, kdes tu novou nechala?“

Dveře do sklepa se nacházely pod dřevěným schodištěm, které dominovalo vstupní hale. Pod schodištěm trčícím do prostoru byly nacpané tři útulné sedačky, omšelé anesourodé, což bylo ojednu víc, než kolik by se jich sem pohodlně vešlo. Pod hromadou knih ačasopisů se schovával nízký stolek. Na zábradlí schodiště visela malá televize. Působilo to tu dojmem penzionu se snídaní: všechno bylo naleštěné ačisté, stařičké aošuntělé. Naopak foyer, přecpaný botníky, věšáky na kabáty aklobouky, připomínal hostel pro mladistvé. Corbinova kancelář byla vlevo, obrácená směrem khale. Vtuhle hodinu měl obvykle rozsvíceno, čímž dával najevo svoji přítomnost, bylo to jako konejšivé noční světýlko. Michael si podrážděně uvědomil, že jeho dveře jsou zrovna teď zavřené aza okýnkem vhorní části se nesvítí.

Musel se dvakrát rozhlédnout, než si vetřelkyně všiml. Seděla na kufru pod schodištěm, zády kzrcadlu, aon nebyl zvyklý vídat vněm věci. „Prcek“ bylo to první, co Michaela napadlo. Což bylo výmluvné, jelikož sám nebyl mezi osazenstvem domu žádný čahoun. Měla obnošené tenisky adžíny, popelavě blond vlasy abledou kulatou tvář. Michaelovi připomínala myš čekající na kočku. Když Tammy prošla okolo něj astoupla si vedle ní, dívka instinktivně vstala avycouvala zTammyina prostoru.

„Tak jsme tady. Tohle je Michael,“ řekla Tammy vesele, zřetelně askoro příliš pomalu. Atak hlasitě, že donutila dívku ještě víc couvnout. „Michaele, tohle je, ehm…“

„Anneliesa,“ řekla dívka plaše.

„Anna Líza?“ zkusila to Tammy.

Anneliesa se mlčky anervózně usmála.

Michaela napadlo, že na první pohled vypadá velice lidsky, vtomhle ale byla řada znich fakt dobrá, že? Abylo by hrozně nezdvořilé se zeptat. Co to Corbina napadlo, nechat ho takhle tápat? Pravda, ten chlap měl poslední dny až moc práce. Nebo týdny. Měsíce. Tohle už opravdu nebyla práce pro jednoho. Vlastně nikdy nebyla. Michael by to měl vědět. Byl tu pro všechny předchozí domovníky.

„Tady starouš tě tu provede, zatímco budeme čekat na Corbina,“ pokračovala Tammy. „Žádný strach, vdomě nikdy nekouše.“

„Jo, moc hezké. Běž pryč, Tammy.“ Michael se napjatě usmál.

Tammy se posměšně uklonila avyběhla nahoru po schodech.

„No, vítej vchaosu,“ začal Michael. Zblízka vypadala ještě prťavější. „Jsem Michael, bydlím tu nejdýl ze všech apokusím se tě nějak zabavit, než nás Corbin obšťastní svojí přítomností.“

Přikývla do trapného ticha, které Michael využil ktomu, aby se líp zaposlouchal. Srdce jí tlouklo, takže rozhodně nepatřila knemrtvým. Necítil zní nic konkrétního, ale pachy se daly snadno zamaskovat. „Netušil jsem, že budeme mít nového hosta.“ Naklonil hlavu na stranu. „Mohla bys mi ještě jednou říct svoje jméno?“

Dívka se obrnila. „Anneliesa.“

„Anneliesa,“ zopakoval bezchybně. Anneliese překvapeně spadla čelist. „Krásné jméno. Holandské?“

Mlčky kývla.

„Myslel jsem si to. Takže jsi zNizozemska?“

„ZBelgie. Výměnný studentský pobyt.“

Michael zatleskal. „Ach, jak báječné! Krásná země. Dost placatá. Dost mokrá. Od války jsem tam nebyl, plánuju se tam ale zase jednou podívat. Já jsem Velšan, teda původně. Jak se cítíš na naší straně velké louže?“

Hleděla na něj, jako by seděl vautobuse, který se marně snažila dohonit. „Unavená,“ vyhrkla nakonec aokamžitě se začervenala.

„Ach, ano.“ Michael mrkl. „Takové už je cestování, že? Hlavně když opustíš domov ijazyk. Nakrmili tě vůbec? Máš hlad?“ Opravil se, když si vzpomněl na správný termín.

„Jsem vpohodě. Děkuju.“

„Opravdu? Musela jsi propásnout večeři. Co obvykle jíš?“

„Já… nechci dělat potíže.“

„Tak to budeš mezi nájemníky první,“ zažertoval Michael. Teď už se bolestivě snažil nemračit. Anneliesa byla napjatá jako struna. Choval se ale slušně, nebo ne? Akde je kčertu Corbin?

„Něco ti povím,“ zkusil to znovu. „Pustíme se do prohlídky azačneme kuchyní, dobře?“

Nejspíš byla nervózní. Možná byla měňavec nebo nějaký dlak avdomě bylo prostě moc pachů najednou. Zamířil nahoru po schodech; následovala ho, čtyři schody za ním. Schodiště vedlo kpodestě pod oknem, zahýbalo apokračovalo do prvního patra.

„Nahoře máme ještě jedno patro – zrcadlový odraz tady toho. Byty jsou tímhle směrem.“ Michael ukázal na dvoukřídlé dveře nalevo. Kdysi je zdobilo vitrážové sklo, pravé křídlo teď ale bylo zabedněné. „Nejsou moc velké, ale většina znás dává přednost útulnosti.“ Což byl zdvořilý způsob, jak říct, že si nic většího nemůžou dovolit. „Akuchyň je hned tady.“ Prošel dveřmi přímo naproti schodišti apodržel jí je. „Vejdi!“ zvolal celý rozzářený. „Nikdy mě neomrzí to říkat.“

Kuchyň vprvním patře, okterou se dělilo pět bytů, jako by uvízla uprostřed bitky útulnosti spřecpaností. Ustěny nalevo stály sporák, dřez alednička, uté napravo gauč apolstrované křeslo; poslední stěnu zabíralo okno do ulice. Do zbývajícího prostoru se vmáčkl stůl se čtyřmi židlemi. Na ledničce visely letáky apoznámky, přičemž na jedné stálo velkým rudým písmem: BEZČESNEKOVÁ ZÓNA.

„Můžu ti nabídnout něco kpití?“ Michael otevřel ledničku azíral na její obsah. Pravda, naposledy nějakou otevřel ještě vdobě, kdy se jim říkalo haltýře, ale přece na tom nemohlo být nic těžkého. Napadlo ho, že láhve by aspoň mohly být trochu líp označené. Některé vypadaly, jako by nekromantovi Benovi zase došel úložný prostor. „Máme, ehm…“

„Voda bude stačit, opravdu.“

Michael ledničku vděčně zavřel, pak se znovu zamračil, tentokrát na kuchyňské skříňky, asnažil se vzpomenout si, kde jedlíci schovávají skleničky. Na čtvrtý pokus je konečně našel ajednu triumfálně vytáhl. „Je poznat, že obvykle jím venku?“ zazubil se. Napustil vodu zkohoutku asklenku jí podal. Všiml si, že se ještě ani jednou neusmála. Grimasa, kterou nasadila, když si sklenku brala, se nepočítala. Byly to spíš zdvořilé mimikry.

„Na každém patře je společná koupelna,“ pokračoval, aby vyplnil ticho. Postávala votevřených dveřích aon zjistil, že se opírá opult, co nejdál od jejího osobního prostoru. „Ataky dva záchody.“ Doufal, že si to pamatuje správně. „Tak jo, co dál… Společné prostory vhale jsi už viděla. Prádelna je ve sklepě. Dá se použít ijako zadržovací místnost, kdybys potřebovala.“

Nechápavě se na něj zadívala. Asi nějaká jazyková bariéra.

„Nebo jak jí říkáš? Skrýš? Cela? Každopádně, popelnice jsou venku vzadu. To jsou ty druhé dveře vhale – máme malinkatý dvorek, pokud se tak dá říkat plácku shlínou. Nikdy je nezamykáme, protože Duchnu to pokaždé rozruší. Ona je naše místní strašidlo; cloumá pak snimi. Kdyby se ti někam zatoulaly boty, ráda snimi hází. Corbinova kancelář jsou ty dveře hned vedle foyeru. Tak jo, co ještě… Vhale jsme mívali společný telefon, ale zbavili jsme se ho. Dneska už má každý mobil…“

Bubnoval prsty opult, zatímco ona srkala vodu, rozhlížela se po kuchyni aklopila oči ke svým nohám. „Můžeš se mě na cokoli zeptat, víš?“ blábolil Michael dál. „Zatímco čekáme. Jsem prastarý, jakože já. Starší než tenhle dům, jenom otrochu mladší než zeměkoule.“

„Utahuješ si ze mě?“

Tvářila se neuvěřitelně zmateně, ale Michael se povzbudivě zazubil. Konečně. Slova. Jeho úsměv se ale vzápětí změnil ve zvláštně bolestivý úšklebek, jako by měl vplánu odhalit všechny zuby. Vposlední chvíli si ale vzpomněl, že si je zapomněl vyčistit.

„Jsi vpořádku?“

„Je mi skvěle.“ Michael se usmál, rty nyní pevně semknuté, pohled totiž upíral na dveře, ve kterých stál Corbin agesty ivším ostatním signalizoval jasné NE. „Atady je Corbin!“

Corbin se okamžitě přestal svíjet jako žížala.

„Ano! Ahoj, vítej! Corvinian Hark.“ Prudce vystrčil ruku. „Anna Líza?“

„Anneliesa,“ opravila ho Anneliesa, ucouvla odva kroky ateprve pak stiskla nabízenou ruku. Vté druhé držela vodu.

„Analýza,“ zopakoval Corbin.

Trhla sebou. Michael si odkašlal. Corbin na něj zmateně pohlédl.

„No, omlouvám se za svůj pozdní příchod. Obávám se, že jsme tě nečekali… tak brzo.“

„Ale já jdu pozdě,“ namítla anajednou se tvářila velice ustaraně. „Nebo snad ne?“

„Ano,“ řekl Corbin. „Tím chci říct… nastal menší šum vkomunikaci atvůj pokoj ještě není tak docela připravený. Ale zatím bys… ehm…“

„Může spát ve sklepě,“ nabídl Michael. „Je tam gauč.“

„Ve sklepě nikdo spát nebude, Michaele.“

„Proč ne? Já tam spím.“

„Tak co třeba!“ vyhrkl Corbin velice rychle avelice hlasitě. „Co kdyby ses vyspala tady? Jenom tuhle noc. Najdu ti nějaké lůžkoviny ana dveře dáme cedulku, aby ti sem nikdo nelezl. Ještě jednou se omlouvám azítra ti připravím pokoj.“

Anneliesa se zadívala na gauč. „Vpohodě.“

„Obvykle opravdu nejsme tak chaotičtí.“

„Je to skvělé. Fakt. Víc místa než na internátě.“

„Je to jenom dočasné,“ pokračoval Corbin omluvně.

„Tys žila na internátě?“ zeptal se Michael. „Kde?“

Přešlápla. „VBruselu.“

„Aco budeš studovat tady?“

„Umění.“

Michael byl nadšením bez sebe. „Ach, jak báječné! Na které škole? Nechci se chvástat, ale třeba jsem znal zakladatele. Dobrá, nic mi neříkej. Nech mě hádat.“ Znovu si ji pozorně změřil. „Že bys byla múza?“

Anneliesa vypadala, jako by dávno překonala zmatek apropadla se do naprostého ohromení. „Promiň? Já ti nerozumím. Obávám se, že moje angličtina je unavená.“

„Lůžkoviny!“ zařval Corbin. Anneliesa vyskočila tak prudce, až vyšplíchla zbytek vody na podlahu. „Michael ti skočí pro nějaké lůžkoviny do té skříňky nad pračkou, do té druhé vpravo, já ti přinesu kufr apak tě necháme odpočívat. Pokud budeš mít nějaké otázky, klidně zajdi za mnou; moje kancelář je přímo pod tebou.“

Table of Contents

Kapitola jedna

Kapitola dvě