A U T O K R A C I E, S.R.O.

DALŠÍ KNIHY ANNE APPLEBAUMOVÉ

Soumrak demokracie: Svůdná přitažlivost autoritářství

Rudý hladomor: Stalinova válka na Ukrajině

Železná opona

Gulag: Historie

Mezi Východem a Západem

AUTOKRACIE, S.R.O.

Diktátoři, kteří chtějí řídit svět

ANNE APPLEBAUMOVÁ

Original title:

Applebaum, Anne

AUTOCRACY INC., The Dictators Who Want to Run the World

Copyright © 2024, Anne Applebaum

Translation © 2025, Dina Podzimková

Czech edition© 2025, Pavel Dobrovský-Beta a Jiří Ševčík

Všechna práva vyhrazena.

ISBN 978-80-7291-265-0 (ePub)

ISBN 978-80-7291-266-7 (mobi)

Věnováno optimistům

Předmluva k novému vydání knihy

AUTOKRACIE, S.R.O. byla v anglickém originále poprvé vydána v červenci 2024. V průběhu několika měsíců, jež následovaly po vydání knihy, se její ústřední téma, tedy fungující síť diktátorů, kteří sdílejí společné zájmy, ale nikoli společnou ideologii, téměř nezměnilo. Ruský diktátor Vladimir Putin nadále pokračoval ve svém nelegálním útoku na suverénní stát Ukrajinu. Venezuelský diktátor Nicolás Maduro si udržel moc i poté, co ho Venezuelané drtivou většinou hlasů odvolali.1 Syrský režim padl, ale jeho hlavní spojenci, Írán a Rusko, se i nadále pokoušeli ovlivňovat jeho nástupce. Diktátoři od Ázerbájdžánu po Zimbabwe, všichni členové sítě, kterou nazývám Autokracie, s.r.o., pokračovali v prosazování autoritářských narativů a v provádění netransparentních finančních operací nejen ve svých vlastních zemích, ale zároveň i po celém světě.

Zásadně se však během těchto několika měsíců proměnil demokratický svět. V listopadu 2024 si Spojené státy americké, které byly po dobu osmdesáti let lídrem mocné skupiny demokratických aliancí a významným propagátorem demokratických idejí po celém světě, zvolily prezidenta, který se o demokracii či o demokratické režimy příliš nezajímal. Místo toho tento prezident, Donald Trump, začal přibližovat americkou zahraniční i domácí politiku hodnotám a praktikám, jež jsou vlastní autokratickému světu popsanému v této knize.

Tento dramatický zvrat byl nejviditelnější ve vztazích nové administrativy s tradičními americkými spojenci. Hned od prvních dnů ve funkci prezident Trump verbálně útočil na Ukrajinu, Kanadu a Evropskou unii, kritizoval je, a zároveň na jejich produkty, a současně i na produkty pocházející z Japonska a Jižní Koreje, uvalil nepochopitelně vysoká cla. V Oválné pracovně zvyšoval hlas na ukrajinského prezidenta, hovořil o anexi Grónska a Kanady, a také přišel s tvrzením, že EU byla vytvořena proto, aby „odrbala“ Spojené státy. Zároveň však od něj téměř vůbec nezazněla kritika na adresu Ruska, Číny, Íránu a dalších zemí, které se, jak popisuje tato kniha, dlouhodobě spolčují za účelem oslabit americkou politickou a ekonomickou moc a pokračují v tom i během doby jeho prezidentského mandátu. Prezidentovi nejbližší spolupracovníci s ním ve všem souhlasili. „Plně sdílím váš odpor k evropskému vyžírkovství,“ napsal americký ministr obrany Pete Hegseth ostatním členům kabinetu ve zprávě, která unikla na veřejnost: „Je to PATETICKÉ.“

Nevídaný odklon od demokratického tábora byl doprovázen neméně revolučním posunem v oficiálním postoji Spojených států jak k domácí korupci, tak i k zahraniční kleptokracii. Tím by však nikdo neměl být překvapen: již od počátku své kariéry, dlouho předtím, než začal projevovat vážnější zájem o politiku, se Donald Trump s nadšením pohyboval v netransparentním offshorovém světě fiktivních společností a anonymních bankovních účtů – v prostředí, které je velmi přívětivé pro celý autokratický svět. Již od 80. let 20. století byli anonymní investoři důležitým zdrojem financování Trumpova realitního byznysu. O něco později pak do neprůhledných realitních investic začaly proudit peníze z bývalého Sovětského svazu, což v roce 2008 potvrdil Trumpův syn: „Pokud jde o příliv hodnotných produktů do USA, Rusové tvoří v mnoha našich aktivech nepřiměřeně velký podíl.“ V roce 2018 v budovách označených jménem Trump připadal na každých pět bytů minimálně jeden, který byl ve vlastnictví fiktivní společnosti, jejíž skutečný vlastník nebyl znám. Nákupy anonymních vlastníků v Trumpových podnicích přitom pokračovaly i během doby, kdy byl Trump ve funkci prezidenta.

Během svého prvního funkčního období se Trump snažil vyhýbat pravidlům o střetu zájmů, nebo je obcházel. Přitom se jedná o pravidla, která mají politikům zabránit ve zneužívání politické moci za účelem vlastního obohacování. Ve svém druhém funkčním období je pak s naprostou bezstarostností začal porušovat. Okamžitě po volbách dal jasně najevo, že on a jeho rodina budou rozšiřovat lukrativní obchodní vztahy s autokratickými režimy po celém světě a zároveň ve své zemi budou využívat svůj politický vliv k tomu, aby získávali finanční profit. O několik týdnů později Trump Organization oznámila výstavbu Trump Tower v Saúdské Arábii, což byla investice, která pro prezidenta představovala zcela jasný střet zájmů. Krom toho Trumpova rodina založila kryptoměnovou společnost World Liberty Financial, která v praxi mohla sloužit jako prostředek k nekontrolovatelnému přijímání nepřímých úplatků. Je zlověstným znamením, že se Trumpova administrativa rozhodla pozastavit civilní vyšetřování Justina Suna, čínského podnikatele a poradce společnosti World Liberty Financial, který do této firmy rodiny Trumpů investoval nejméně 75 milionů dolarů.

Naprosto v souladu s touto novou atmosférou je skutečnost, že samotná prezidentská inaugurace působila jako okázalá ukázka kleptokratických preferencí nové administrativy. Ačkoliv nejvýznamnějšími hosty byli generální ředitelé amerických technologických společností, akcí spojených s inaugurací se také zúčastnili někteří zahraniční obchodní partneři Trump Organization. Tito lidé se fotografovali s Trumpem a ve svých propagačních materiálech zmiňovali své vazby na jeho prezidentský úřad. Stovky tisíc dolarů na Trumpovu inauguraci tiše darovalo i několik méně známých společností, které s americkou vládou jednají o regulacích a dalších podobných záležitostech. Záhy poté, v rámci noční čistky, Trump propustil sedmnáct generálních inspektorů – ve všech případech šlo o osoby zodpovědné za monitorování korupce a porušování etických pravidel uvnitř vlády. V květnu Trumpova administrativa oznámila, že prezident přijme od Kataru dar v podobě letadla v hodnotě 400 milionů dolarů. Letadlo prý bude používat během svého prezidentského mandátu a poté je převede na svou osobní nadaci. Ještě žádný úřadující americký prezident nepřijal od zahraniční vlády dar této hodnoty.

Je pravdou, že bohatí lidé vždy hráli v americké politice mimořádně významnou roli a že téměř všude jinde na světě je to stejné. Avšak na začátku druhého Trumpova funkčního období byla jedné bohaté osobě svěřena role, která v americké historii zřejmě nemá obdoby. Elon Musk nedisponoval žádným jiným mandátem než osobním požehnáním prezidenta, a přesto získal obrovský vliv na vládní instituce, a to i na ty, které již dlouhou dobu dotovaly a regulovaly jeho firmy. Muskův takzvaný Úřad pro vládní efektivitu (Department of Government Efficiency, DOGE) výrazně omezil počet pracovních míst v Národním úřadu pro bezpečnost silničního provozu (National Highway Traffic Safety Administration), federální agentuře, která dohlíží na bezpečnost automobilové dopravy a na vyšetřování dopravních nehod, včetně těch, které se týkaly jeho vlastní společnosti Tesla. Krom toho Musk dohlížel na hromadné propouštění v regulatorních úřadech, ve kterých probíhalo více než třicet vyšetřování jeho firem, včetně SpaceX, Tesly a Neuralinku. A zároveň došlo k tomu, že hlavní vládní agentury, včetně Úřadu pro správu veřejných služeb a Federálního úřadu pro letectví, začaly používat nebo alespoň zvažovat používání Starlinku, produktu společnosti SpaceX, zatímco ministerstvo zahraničí plánovalo nákup obrněných vozů Tesla.

K náhlému obratu došlo také ve federální politice, a to ve prospěch netransparentních obchodních praktik a na úkor běžných Američanů. Ministerstvo financí oznámilo, že již nebude sankcionovat americké podniky a fyzické osoby, které nezveřejní informace o vlastnických vztazích v souladu se zákonem o transparentnosti podniků. Tím vyvstala překážka v boji proti praní špinavých peněz. Trump zároveň nařídil úplné zastavení činnosti Úřadu pro ochranu finančních zájmů spotřebitelů (CFPB), který byl zřízen za účelem ochrany občanů-spotřebitelů před manipulací ze strany bank a dalších finančních institucí. Rovněž nechal propustit vysoké úředníky dohlížející na etiku, ochranu oznamovatelů a na pracovní právo, včetně vedoucích pracovníků Úřadu pro vládní etiku (OGE), Úřadu zvláštního poradce (OSC) a Rady pro ochranu zásluhových systémů (MSPB).

Toxická kombinace transakcionalismu a imperialismu začala formovat americkou zahraniční politiku způsobem, který v novodobých dějinách rovněž nemá obdoby. Během jednání s ukrajinským prezidentem Volodymyrem Zelenským předali Trumpovi spolupracovníci ukrajinskému týmu memorandum o porozumění, v němž navrhovali, aby Ukrajina na neurčitou dobu poskytla Spojeným státům přístup k polovině svého nerostného bohatství. Souběžně s tím probíhala jednání Trumpa s Ruskem a jejich hlavní náplní od samého počátku nebyla touha vytvořit spravedlivý a trvalý mír na Ukrajině, nýbrž snaha pomoci americkým podnikům, a možná i podnikům jeho vlastní rodiny, profitovat ze zrušení protiruských sankcí. Nevyzpytatelná cla mezitím Trumpovi poskytovala možnost uzavírat individuální dohody nejen s dalšími zeměmi, ale i s americkými a zahraničními firmami, což mu dávalo bezprecedentní moc.

Stejnou změnu orientace vykazovala i Trumpova domácí politika: odklon od právního státu, odklon od institucí vytvořených Kongresem a příklon k personalizaci moci. Pod falešnou záminkou úspor nákladů Muskův DOGE zahájil hromadné propouštění a prováděl programové škrty, aniž by se pokusil provést nějaký audit nebo alespoň porozumět situaci dotčených institucí. Mezi nimi byly americké rozhlasové stanice vysílající do zahraničí, včetně Voice of America, Radio Free Europe/Radio Liberty, Radio Free Asia, a další média, která po desetiletí provozovala nezávislou žurnalistiku v těch částech světa, kde taková neexistuje. Zároveň Musk drasticky omezil financování organizací, které se zasazují o demokracii a volební právo. Mimo jiné zrušil USAID, humanitární organizaci, jejímž programem bylo poskytovat jídlo a léky nejchudším lidem na planetě. Tento a všechny ostatní programy po dlouhou dobu představovaly protiváhu ruským, čínským, íránským a dalším vlivovým kampaním, kterým se však Trumpova administrativa již zjevně nehodlala bránit.

Musk tvrdil, že programy zrušil proto, aby ušetřil peníze. Avšak vzhledem k tomu, že výdaje na tyto programy představují jen nepatrný zlomek rozpočtu USA, bylo takové vysvětlení nedostatečné. Naopak se zdálo, že jejich zrušení, včetně akcí namířených proti místním ministerstvům a agenturám dohlížejícím na školství, vědecký výzkum, zdravotnictví a sociální zabezpečení, bylo záměrně navrženo tak, aby pozměnilo vzorce chování a žebříček hodnot státní správy. Od konce devatenáctého století byli federální zaměstnanci v Americe školeni k respektování právního státu, úctě k Ústavě, zachovávání politické neutrality a zákonnému způsobu prosazování politických změn, ať už jejich autorem byla republikánská či demokratická administrativa. Měli za úkol posuzovat objektivní realitu – například důkazy o znečištění životního prostředí – a podle toho reagovat. Nestranné postupy tohoto systému byly po dlouhou dobu přijímány všemi zúčastněnými, počínaje agenty FBI, kteří volili republikány, až po úředníky v oblasti životního prostředí, což většinou byli voliči demokratů.

Již během prvních týdnů ve funkci začala Trumpova vláda plánovat nahrazení těchto státních úředníků loajálními osobami, které by nebyly vybírány na základě schopností a zásluh, nýbrž na základě testů ideologické čistoty. Nejméně dva kandidáti na vyšší pozice v FBI v té době dostali pokyn, aby řekli, kdo patřil ke „skutečným vlastencům“ během událostí ze dne 6. ledna 2021. V podstatě tedy byli požádáni nejen o to, aby prokázali svou loajalitu k Trumpovi, ale také o to, aby zopakovali naprosté lži, čímž by porušili starou etiku státní služby, která vyžadovala, aby lidé činili rozhodnutí na základě objektivních skutečností, nikoli mýtů nebo fikcí.

Dopad této změny byl rychlý, a také drsný. Najednou, a nikoli náhodou, získali zaměstnanci americké federální vlády podobnou zkušenost, jakou mají lidé žijící pod cizí okupací. V březnu 2025 jsem obdržela dopis od ženy, která po větší část svého profesního života pracovala na významných univerzitách a jako vědecká pracovnice ve státní správě. Přečetla si článek, který jsem napsala o zkušenosti s prožitím změny režimu, a zjistila, že toto téma se jí týká. Psala, že i ona „brzy bude stát před volbou, zda se nechat propustit, podat výpověď, nebo připustit, že bude považována za spolupachatele současného režimu“. Na takový druh volby nejsou Američané zvyklí, ale obyvatelům autokratického světa popsaného v této knize to může znít velmi povědomě.

A stejně tak i to, jak Trump využívá soudní spory k zastrašování médií. Nebo jak se pokouší zastrašovat republikánské poslance a senátory pomocí hrozby finančních problémů během jejich budoucích kampaní. Jak jeho administrativa selektivně pronásleduje zahraniční studenty, přičemž některé z nich na ulici zadrželi policisté v civilu. Jak vyhrožuje právnickým firmám, které hájí klienty, které nemá rád. Nebo jak bez řádného soudního řízení nechává deportovat imigranty, včetně těch s legálním statusem, do věznic v Salvadoru.

Spojíme-li si všechny tyto změny dohromady, vynoří se určitý vzorec či schéma. Personalizovaná, či dokonce patrimonialistická zahraniční politika, která není koncipována tak, aby prospívala americkým partnerům či přímo samotné Americe, ale která spíše jde na ruku americkému prezidentovi, jeho přátelům a jeho rodině. Politický systém, jehož cílem je odměňovat lidi za loajalitu, nikoli za zásluhy. Neustálá propaganda namířená proti soudcům, novinářům, informátorům nebo komukoli, kdo stojí režimu v cestě. Přesně to jsou znaky států, jež tvoří Autokracii, s.r.o. a zároveň také charakterizují politický systém, který se nyní snaží Trumpova administrativa vybudovat ve Spojených státech.

Američané, kteří věří v právní stát, spojenci z Evropy i Asie, kteří dlouhodobě podporovali americké vůdčí postavení, demokratičtí aktivisté po celém světě, kteří obdivovali to, čím Amerika byla a za čím stála – oni všichni, my všichni, musíme s ohledem na tyto dramatické změny přehodnotit svůj přístup ke světu. I nadále platí rada, kterou dávám na konci této knihy. Široké, silné a pečlivě zacílené koalice jsou stále jediným způsobem, jak může demokratický svět odolat vlivu autokratické propagandy a autokratické korupce. Jen je nyní budeme muset vytvořit, alespoň dočasně, bez vedení prezidenta Spojených států.

Anne Applebaumová

duben 2025

Úvod

Autokracie, s.r.o.

Každý znás má vesvémysli určitou schematickou představu oautokratickém státu. Včele takového státu stojí zlý muž. Tento muž ovládá armádu apolicii. Občanům tato armáda apolicie vyhrožují násilím. Existují tu špatní lidé spolupracující srežimem asnad iněkolik odvážných disidentů.

Vjednadvacátém století je však taková představa dosti vzdálená realitě. Dnešní autokracie neřídí jediný muž, nýbrž sofistikovaná síť opírající se okleptokratické finanční struktury, soustavu bezpečnostních služeb– policejních, vojenských ipolovojenských, adále oodborníky natechnologie, kteří zajišťují sledování, propagandu adezinformace. Členové takové sítě jsou navzájem propojeni nejen vrámci dané autokracie, ale zároveň jsou vespojení se sítěmi vdalších autokratických– aněkdy idemokratických– zemích. Zkorumpované podniky pod státní kontrolou vjedné diktatuře obchodují se zkorumpovanými, státem ovládanými podniky vdiktatuře jiné. Policie jedné země může poskytovat výzbroj, vybavení avýcvik obdobným sborům vřadě dalších zemí. Propagandisté sdílejí své zdroje– trollí farmy amediální sítě, které hlásají dosvěta propagandu jednoho diktátora, přičemž mohou posloužit kpodpoře propagandy dalších– azároveň isvá témata: zdegenerovanost demokracie, stabilitu autokracie, americké zlo.

Neznamená to, že– povzoru filmů oJamesi Bondovi– kdesi existuje nějaká tajná místnost, vekteré se scházejí ti zlí muži. Ani náš konflikt snimi není černobílý, nejedná se tu odvoustranný střet, není to „studená válka 2.0“. Mezi moderními autokraty jsou tací, kteří si říkají komunisté, monarchisté, nacionalisté či teokraté. Jejich režimy vyrůstají zrůzných historických kořenů amají rozličné cíle ipodobu. Čínský komunismus aruský nacionalismus se liší, ato nejen odsebe navzájem, ale také odbolívarského socialismu veVenezuele, severokorejského čučche nebo šíitského radikalismu Íránské islámské republiky. Avšechny tyto uvedené režimy se odlišují odarabských monarchií či podobných zemí– Saúdské Arábie, Spojených arabských emirátů nebo Vietnamu–, které se povětšinou nesnaží podkopávat demokratický svět. Zároveň jsou odlišné iodmírnějších autokracií ahybridních nebo též neliberálních demokracií (Turecka, Singapuru, Indie, Filipín aMaďarska), které někdy bývají sdemokratickým světem vsouladu ajindy zase ne. Narozdíl odvojenských či politických aliancí zjiných časů amíst nemá tato skupina povahu jediného bloku, ale spíše připomíná seskupení firem, jež nespojuje ideologie, ale bezohledné acílevědomé odhodlání uchovat si osobní bohatství amoc: Autokracie, s.r.o.

Místo idejí sdílejí vůdci, kteří stojí včele Ruska, Číny, Íránu, Severní Koreje, Venezuely, Nikaraguy, Angoly, Myanmaru, Kuby, Sýrie, Zimbabwe, Mali, Běloruska, Súdánu, Ázerbájdžánu azhruba tří desítek dalších zemí, vůli připravit své občany ojakýkoli skutečný vliv či možnost veřejného vyjádření, azároveň odhodlání potlačit transparentnost vevšech jejích podobách ivšechny, kdo se proti tomu doma nebo vzahraničí postaví. Sdílejí také brutálně pragmatický přístup kbohatství. Narozdíl odfašistických akomunistických vůdců minulosti, kteří se opírali ostranickou mašinérii asvou chamtivost nestavěli veřejně naodiv, vůdci Autokracie, s.r.o. si často drží luxusní sídla ajejich spolupráce mívá zvětší části podobu podnikání zaúčelem zisku. Vazby mezi nimi samotnými či sjejich přáteli vdemokratickém světě nedrží pohromadě ideály, ale obchodní dohody– úmluvy, jejichž cílem je obrousit hrany sankcí, směnit sledovací technologie anavzájem si pomoci kbohatství.

Autokracie, s.r.o. spolupracuje ivzájmu udržení svých členů umoci. Nepopulární běloruský režim Alexandra Lukašenka sklízí kritiku řady mezinárodních orgánů (Evropské unie či Organizace pro bezpečnost aspolupráci vEvropě) ajeho evropští sousedé sním nechtějí mít nic společného. VeSpojených státech avEU platí zákaz prodeje většiny běloruských výrobků. Národní letecká společnost Belavia nemůže létat doevropských zemí. Apřesto vpraxi Bělorusko vůbec není izolované. Vzemi investovaly své prostředky více než dvě desítky čínských firem, adokonce vní povzoru podobného projektu vSu-čou zbudovaly čínsko-běloruský průmyslový park. Vroce 2023 si Bělorusko vyměnilo diplomatickou návštěvu navysoké úrovni sÍránem. Napůdě OSN Lukašenkovi vyjádřili podporu představitelé Kuby. Rusko mu poskytuje trhy, přeshraniční investice, politickou podporu apravděpodobně také policejní abezpečnostní služby. Když se vroce 2020 vzbouřili běloruští novináři aodmítli informovat ozfalšovaných volebních výsledcích, Rusko dozemě jako náhradu vyslalo své žurnalisty. Běloruský režim naoplátku Rusku umožnil, aby najeho území rozmístilo své vojáky azbraně apoužilo tyto prostředky kútoku naUkrajinu.

Vyděděncemmezinárodního společenství je teoreticky iVenezuela. Již odroku 2008 Spojené státy, Kanada aEvropská unie vreakci nabrutalitu režimu, pašování drog anapojení namezinárodní zločin uplatňují astupňují vůči této zemi sankce. Režim prezidenta Nicoláse Madura ale přesto dostává půjčky odRuska, které navíc, stejně jako Írán, investuje dovenezuelského ropného průmyslu. Běloruská společnost veVenezuele montuje své traktory. Turecko zprostředkovává nelegální obchod svenezuelským zlatem. Kubánci svým protějškům vCaracasu dlouhodobě poskytují bezpečnostní poradce atechnologie. Kpotlačení pouličních protestů vCaracasu, při kterých zemřelo přes sedmdesát lidí, byla vletech 2014 a2017 použita vodní děla, slzné granáty aštíty čínské výroby. Kešpehování veřejnosti slouží sledovací technika stejné provenience. Apříjmy zmezinárodního obchodu snarkotiky mezitím zajišťují, že jednotliví členové režimu ajejich suity arodiny mají stálý přísun výrobků značek Versace aChanel.

Běloruský ivenezuelský diktátor jsou vesvých zemích terčem opovržení. Svobodné volby, pokud by se konaly, by oba prohráli. Oba mají silné oponenty: včele běloruského ivenezuelského opozičního hnutí stála řada charismatických vůdců aoddaných občanských aktivistů, kteří své spoluobčany podněcovali ktomu, aby zariskovali, usilovali ozměnu avyšli protestovat. Vsrpnu 2020 tak vulicích demonstrovalo kvůli ukradeným volbám přes milion Bělorusů– zcelkových deseti milionů obyvatel. Manifestací pocelé zemi se opakovaně účastnily istatisíce Venezuelanů.

Kdyby byl jejich jediným nepřítelem zkorumpovaný akrachující venezuelský režim nebo brutální aohavný běloruský systém, mohla tato protestní hnutí zvítězit. Ona však nebojovala jen proti autokratům doma, nýbrž také proti jejich autokratickým protějškům pocelém světě. Ti ovládají státní podniky vmnoha zemích amohou je využívat krozhodování oinvesticích vhodnotě miliard dolarů. Bojovala proti režimům, které mohou nakupovat bezpečnostní kamery zČíny nebo stroje zPetrohradu. Především však sváděla souboj svládci, kteří se již dávno zatvrdili vůči pocitům inázorům svých spoluobčanů či kohokoli jiného. Autokracie, s.r.o. neposkytuje svým členům jen peníze abezpečí, ale také něco méně zřejmého: beztrestnost.

Přesvědčení otom, že jsou pro okolní svět nedotknutelní, otom, že nanázoru jiných národů nezáleží asoud veřejného mínění nad nimi nikdy nevynese svůj verdikt, je mezi odhodlanými autokraty běžné, ale vzniklo poměrně nedávno. Vůdcům Sovětského svazu, nejmocnější autokracie druhé poloviny dvacátého století, svého času velmi záleželo natom, jak je svět vnímá. Halasně propagovali nadřazenost vlastního politického systému aohrazovali se proti jeho kritice. Přinejmenším verbálně podporovali ambiciózní systém norem adohod vytvořený podruhé světové válce, který hovořil ouniverzálních lidských právech, válečných zákonech aobecněji oprávním státě. Když předseda rady ministrů SSSR Nikita Chruščov vOSN vstal apraštil dostolu svou botou, což udělal navalném shromáždění této organizace vroce 1960, bylo to kvůli slovům filipínského delegáta, že východní Evropa okupovaná Sovětským svazem byla „zbavena politických aobčanských práv“ a„pohlcena Sovětským svazem“. Chruščov cítil, jak je důležité se proti tomu ohradit. Dokonce ještě počátkem tohoto století většina diktatur skrývala své skutečné záměry zapropracovanou apečlivě zmanipulovanou hrou nademokracii.

Dnes se členové Autokracie, s.r.o. již nezabývají tím, zda se oni sami nebo jejich země stanou terčem kritiky, či tím, kdo je kritizuje. Některým, například vůdcům Myanmaru aZimbabwe, nejde onic jiného než ovlastní obohacení atouhu udržet se umoci, aproto je nelze nikterak uvést dorozpaků. Íránští vůdci sebevědomě ignorují názory západních nevěřících. Čelní představitelé Kuby aVenezuely považují kritiku zezahraničí zadůkaz rozsáhlého imperiálního spiknutí namířeného proti nim. Představitelé Číny aRuska již pocelou dekádu zpochybňují pojetí lidských práv, jež je dlouhodobě uznáváno mezinárodními institucemi, aúspěšně přesvědčují řadu lidí pocelém světě, že jich se smlouvy aúmluvy oválce agenocidě– apojmy jako „občanské svobody“ či „vláda práva“–, které jsou ztělesněním západních idejí, netýkají.

Moderní autokraté se nestydí zaotevřenou brutalitu avůči mezinárodní kritice jsou lhostejní. Barmská junta se netají tím, že vulicích Rangúnu pobila stovky protestujících, ato včetně náctiletých dětí. Režim vZimbabwe během zfalšovaných voleb připomínajících frašku bezostyšně šikanoval opoziční kandidáty. Čínská vláda se chlubí nejen likvidací lidového demokratického hnutí vHongkongu, ale také svou „protiextremistickou“ kampaní, která zahrnuje imasové zatýkání akoncentrační tábory pro tisíce muslimských Ujgurů vSin-ťiangu. Íránský režim nijak neskrývá násilné represe vůči tamním ženám.

Vkrajním případě se může takovýto pohrdavý postoj změnit vtzv. „Madurův model“ vládnutí. Podle současného vůdce Venezuely ho tak nazval mezinárodní demokratický aktivista Srdja Popovič. Autokraté, kteří si ho osvojí, jsou podle Popoviče „ochotni sledovat, jak se jejich země zařadí dokategorie neúspěšných států,“ zároveň akceptují ekonomický kolaps, všudypřítomné násilí, masovou chudobu amezinárodní izolaci, je-li to nezbytné pro jejich setrvání umoci. Svládou nad rozvráceným hospodářstvím ispolečností jsou vedle Madura podle všeho spokojení iprezidenti Bašár al-Asad2 vSýrii aLukašenko vBělorusku. Pro obyvatele demokratických zemí může být obtížné takové režimy pochopit– primárním cílem autokratů totiž není vytvářet prosperitu nebo zvyšovat blahobyt občanů. Jde jim především oto udržet si mocenskou převahu akdosažení tohoto cíle neváhají destabilizovat sousedící země, ničit životy prostých obyvatel nebo– povzoru svých předchůdců– dokonce posílat statisíce svých občanů nasmrt.

Vedvacátém století nebyl autokratický svět onic víc jednotnější než dnes. Komunisté tehdy válčili sfašisty, někdy proti sobě dokonce bojovali ikomunisté skomunisty. Avšak spojoval je pohled napolitický systém, kterému zakladatel sovětského státu Lenin posměšně říkal „buržoazní demokracie“. Označoval tuto demokracii za„omezenou, okleštěnou, falešnou apokryteckou, zaráj pro bohaté azapast aklam pro vykořisťované, chudé“. „Čistá demokracie,“ napsal, je „lživá fráze liberála, který chce oklamat pracující“. Nepřekvapí, že se Lenin jakožto vůdce původně okrajové politické frakce stavěl odmítavě ikmyšlence svobodných voleb: „Myslet si, že proletariát musí vprvé řadě získat většinu vevolbách konaných pod jhem buržoazie, mohou jen ničemové aprosťáčci… je to vrchol hlouposti.“

Zakladatelé fašismu byli sice urputnými odpůrci Leninova režimu, ale osvých demokratických protivnících se vyjadřovali stejně odmítavě. Italský vůdce Mussolini, jehož hnutí je spojeno stermíny „fašismus“ a„totalitarismus“, se liberálním společnostem vysmíval jako slabým adegenerovaným. „Liberální stát je předurčen kzániku,“ předpovídal vroce 1932. „Všechny politické experimenty naší doby jsou antiliberální.“ Převrátil také definici pojmu „demokracie“ aitalskou aněmeckou diktaturu označil za„největší anejzdravější demokracie, které dnes nasvětě existují“. Vestejném duchu pak se svou kritikou liberalismu pokračoval iHitler. Vknize Mein Kampf napsal, že parlamentní demokracie je „jedním znejzávažnějších příznaků úpadku lidstva,“ aprohlásil, že „známkou vyšší kulturní úrovně není individuální svoboda, nýbrž její omezení“, pokud se ho chopí rasově čistá organizace.

Mao Ce-tung, jenž se později stal diktátorem vČínské lidové republice, již vroce 1929 varoval před tím, co nazýval „extrémní demokracií“, protože „takové ideje jsou naprosto neslučitelné sbojovými úkoly proletariátu“, atento výrok se později objevil ivjeho známé Rudé knížce. Podobně jeden zezákladních dokumentů moderního myanmarského režimu, memorandum zroku 1962 nazvané „Barmská cesta ksocialismu“, obsahuje tirádu namířenou proti voleným zákonodárným sborům: „Barmská ‚parlamentní demokracie‘ nejenže nesloužila našemu socialistickému rozvoji, ale kvůli své nestálosti, vadám, slabostem amezerám, svému zneužívání anedostatku vyspělého veřejného mínění ztratila socialistické cíle zezřetele aodchýlila se odnich.“

Sajjid Qutb, jeden zduchovních otců moderního radikálního islámu, si odkomunistů vypůjčil víru vuniverzální revoluci aodfašistů pak přesvědčení oosvobozující moci násilí. Stejně jako Hitler aStalin tvrdil, že liberální myšlenky amoderní obchod představují hrozbu pro vznik ideální civilizace– vtomto případě islámské. Naodporu kdemokracii aprávům jednotlivce vystavěl celou ideologii avytvořil kult destrukce asmrti. Íránští učenci aaktivisté zalidská práva Ladan aRoya Boroumandovi napsali, že podle Qutbova přesvědčení by se „ideologicky uvědomělá, průkopnická menšina“ měla postavit dočela násilné revoluce, aby vytvořila ideální, „beztřídní společnost, zníž bude vypuzeno ‚sobecké individuum‘ liberální demokracie abude zrušeno ‚vykořisťování člověka člověkem‘. Vládnout bude pouze Bůh prostřednictvím islámského práva (šaría).“ Jak říkají Boroumandovi, „byl to leninismus vislamistickém hávu“.

Moderní autokraté se odsvých předchůdců zdvacátého století vmnohém liší. Ale ať je jejich ideologie jakkoli různorodá, všichni tito dědicové, nástupci a napodobitelé někdejších vůdců a myslitelů mají společného protivníka. Tímto nepřítelem jsme my.

Přesněji řečeno je jím demokratický svět, „Západ“, NATO, Evropská unie, zároveň ijejich vlastní, domácí demokratičtí oponenti, atéž liberální myšlenky, zekterých všichni zmínění vycházejí. Jejich součástí je představa, že právo zůstává neutrální silou anepodléhá rozmarům politiky, že soudy asoudci mají být nezávislí, politická opozice má svou legitimitu, že může být zaručeno právo nasvobodu projevu ashromažďování, aže mohou existovat nezávislí novináři, spisovatelé amyslitelé, kteří dokáží být zároveň kritičtí vůči vládnoucí straně nebo vůdci apřitom loajální vůči státu.

Autokraté mají ktěmto principům odpor, protože představují hrozbu pro jejich moc. Nezávislí soudci aporoty mohou volat vládce kodpovědnosti. Skutečně svobodní novináři mohou odhalovat krádeže akorupci nanejvyšších úrovních. Apolitický systém, který umožňuje občanům ovlivňovat vládu, dává těmto občanům vkonečném důsledku možnost měnit režim.

Toto je jádro problému: vůdci Autokracie, s.r.o. vědí, že pro část jejich vlastních občanů budou slova otransparentnosti, odpovědnosti, spravedlnosti ademokracii vždy přitažlivá. Aaby se udrželi umoci, musejí tyto ideje podkopávat, ato všude, kde se objeví.

„Postavíme se zasuverenitu národů?“ ptal se Biden. „Postavíme se zaprávo lidí naživot bez neskrývané agrese? Postavíme se zademokracii?“

Ano, uzavřel svou řeč zahlasitého potlesku: „Budeme silní. Budeme jednotní.“