Maartje Wortel

KEMP

Kniha vychází s laskavým přispěním

Nizozemského literárního fondu

The publisher gratefully acknowledges

the support of the Dutch Foundation for Literature

Copyright © 2024 by Maartje Wortel

Originally published in 2024 by Uitgeverij Prometheus, Amsterdam

Translation © Blanka Konečná, 2026

Original Dutch title: CAMPING

Copyright © for Czech edition

Pavel Dobrovský – BETA s. r. o., 2026

All rights reserved. (Všechna práva vyhrazena.)

ISBN 978-80-7593-824-4 (ePub)

ISBN 978-80-7593-825-1 (mobi)

Pro Femke

Didn’t we almost have it all?

Whitney Houston

Victorien

Victorien holýma rukama nahmatala rakovinu. Byla oblá jako skleněnky, kterých kdysi tolik prohrála. Prohra v kuličkách byla první, kterou si naplno uvědomovala. Při té hře se zároveň opravdu o něco hrálo, to byla novinka. Nějaký čas potom se Victorien nevěnovala ničemu jinému než cvrnkání kuliček. Prohrávala častěji, než vyhrávala. Čím víc prohrávala, tím víc hrála. Jediný způsob, jak něco vyhrát zpátky, bylo co nejlhostejněji mávnout rukou nad prohrou; i když dost dobře nevěděla, co tím vlastně získá, skleněnky to v každém případě nebyly. Přes látku pytlíčku po každém kole počítala, kolik jich ještě má, o co ještě může hrát. Počítala pokaždé od nuly. Čím déle počítala, tím menší se její ztráta zdála. To, co svírala v rukách, jí patřilo. To, co teď cítila v prsu své milované, bylo z úplně jiného ranku. Především jí to nepatřilo, a ať se snažila sebevíc, nedokázala to rozmnožit ani zredukovat. Ráda by tu kuličku z Odina těla vytáhla. Na tohle už jsme moc staré. Victorien se hlavně snažila nemyslet na prohru. Chtěla Ode říct: Nic necítím. Hlavně chtěla říct: Nic to není. Místo toho řekla: Na tohle teď nemám čas.

Před dvěma týdny oslavily Victorien a Ode devět let společného života, z toho zhruba čtyři roky v manželství. Ode prohlásila, že by radši slavila výročí dne, kdy spolu poprvé spaly, než nějaký oficiální svatební ceremoniál. Victorien to bylo jedno. Nebyla z těch, kdo se nutně chtěly vdávat, přesto si v průběhu let uvědomovala, že se jí vlastně líbí, že jsou jejich jména v nějakém archivu propojená, že je zapsáno, že to tak je. Dokud k sobě jejich jména patří, oslaví Victorien, cokoliv bude Ode chtít, kdykoliv to bude chtít.

Na deváté výročí si vyrazily do vyhlášené, ač špatně osvětlené restaurace. Dobré tu měli hlavně víno. Číšník s přátelskýma očima si při každém chodu přidřepl k jejich stolu a vysvětlil, co mají na talíři. Já žádné vysvětlování nechci, pomyslela si Victorien. Nech mě prostě najíst. Sledovala číšníkovu ruku opírající se těsně vedle jejího ubrousku, špičky prstů odkrvené, jak na ně tlačil, aby v podřepu udržel rovnováhu. Victorien si přála, aby se převrátil, aby na chvíli zůstal ležet, jako by v opilosti spadl z kola a už nedokázal vstát. Nebo si v každém případě přála, aby se všechny věci neděly tak, jak si je dopředu dokáže představit. Victorien si toho představovala dost, uměla neomylně předvídat, co se v budoucnu stane. Říkala, že budoucnost dokáže předpovídat každý, kdo se ponoří do fungování světa, upřímně řečeno existuje jediný možný výsledek, a to že všichni zemřeme. Ode to považovala za dětinský, a ne příliš nadějný způsob myšlení. Victorien tvrdila, že z ní práce udělala realistku. Doslova se nořila do hloubky, zkoumala kvalitu vody v půdě na poldrech, písčinách, vřesovištích a v lesích. Pracovala u vodohospodářů, udělovala povolení. V inzerátu tehdy psali, že hledají někoho, kdo umí přepínat mezi postojem „ne, pokud nesplníte“ a „ano, za předpokladu, že“. Victorien ten popis nadzvedl, přijímacím řízením se prochvástala a teď rozdávala zamítavá stanoviska tak často, jak jen to bylo možné. Nad pracovním stolem jí visela mapa Nizozemska plná červených teček; budoucnost neslibovala mnoho dobrého, ačkoliv začala už před mnoha lety. Její předpovědi ohledně kvality vody se nikdy nemýlily, směřovaly přímo do propasti. Budoucí očekávání ve Victorien nevyvolávala jen strach, zároveň ji i nudila. Toužila po něčem překvapivém, žádná čísla, sloupce, křivky, předpovědi, nebo dokonce vysvětlování.

Vysvětlující číšník na jejím znudění v zásadě žádnou osobní vinu nenesl, dělal prostě svoji práci. Lidé prostě dělají svoji práci. A ona teď s Ode byla tady, snad by si to jednou mohla užít, nemusela by pořád jenom prahnout po něčem jiném. Sama si říkala, že by měla být šťastná, že vůbec má někoho, kdo s ní chce trávit čas, někoho, kdo ji požádal, aby mu řekla své ano, kdo sám své ano řekl, někoho, kdo nemá jenom hezkou tvářičku, ale je i chytrý, to byl sám o sobě důvod k oslavě. Takže se držela, soustředila se na číšníkovy rudé rty, na způsob mluvy, jako by nikdy, ale vážně nikdy neměl spadnout, a samozřejmě ani nespadl, jak jedna surovina za druhou opouštěla jeho ústa, teploty, typy půdy, oblasti v Itálii, jižní Limburg, ostrov Texel. Victorien při každé další větě přikývla, dokonce mu poděkovala, když jim už ve vzpřímené poloze popřál dobré chutnání. A i když k sobě z jeho výkladu nenechala proniknout téměř nic, přesto jí všechna ta číšníkova slova už předem víceméně zkazila chuťový zážitek. Díky bohu měly ještě to víno. Restaurace nebyla hodnocená jako velmi dobrá jen tak pro nic za nic. Stoly byly týdny, možná měsíce předem rezervované díky výjimečnému výběru vín místního someliéra, který podle recenzí s naprostou lehkostí opouštěl vyšlapané cesty. Když někdo opouští vyšlapané cesty, evidentně nic vysvětlovat nemusí, protože na rozdíl od výkladu u pokrmů someliér neřekl téměř nic. Sebevědomě nalil víno, načež se vytratil.

Ještě štěstí, že nic neříká, pronesla Victorien k Ode. Stejně přece všechny ty slova neochutnám.

To je tvůj názor, odvětila Ode. Spoustě jiných hostů trocha kontextu obohatí zážitek.

To je na tom právě to zarážející, pokračovala Victorien.

Ode pozvedla sklenici, aby si mohly připít.

Večer jinak probíhal hezky. Victorien a Ode k sobě byly mimořádně galantní, dokonce snad znovu zamilované, přiťukávaly si lžícemi, jak to před jídlem dělaly vždycky, připravené k boji. Povídaly si o politice, ve všem spolu souhlasily. Bavily se o festivalu dokumentárních filmů, rodině, anglické literatuře a také o budoucnosti. Victorien nechtěla mluvit o práci, o vodě ne. Řekla jenom, že co se zdá nevyhnutelné, může se stát nemožným, a co se zdá nemožné, může se stát nevyhnutelným. Například to, že zanedlouho budeme bez vody. Potom prohlásila, že se dnes večer nechce zabývat nevyhnutelnostmi, že by budoucnost raději na chvíli ignorovala.

Hodně toho s Ode popily, pokusily se o rekonstrukci svého prvního polibku před devíti lety. Tehdy to ve skutečnosti nebyl jejich úplně první polibek; ten se odehrál už před dobrými dvaceti lety, když ještě obě studovaly anglický jazyk a kulturu. Potom se jejich cesty rozešly. Až pak po letech následoval polibek druhý, bezhlavý a vzrušený, po němž Victorien odešla s Ode do jejího bytu, kde se milovaly na dlažbě v kuchyni a skoro okamžitě věděly, že tím něco začíná. Dokonce se ten večer v restauraci víceméně shodly i na té rekonstrukci, možná úplně poprvé. Ano, bylo to v úterý večer. Ano, věděly to obě okamžitě. Ano, ten sex byl šílený. Ve smyslu: šíleně dobrý. Ano, ležely tam spolu na studené kuchyňské podlaze, když se spustila digestoř, najednou zničehonic. Ano, ano, ano. Ve všem se shodly. Usmívaly se na sebe, převrhly víno, rozlily ho na bílý ubrus, chytily se pod stolem za ruce. Victorien v tu chvíli napadlo: neznám teplejší ruku, nikdy jsem teplejší ruku nepoznala. To Ode neřekla. Pronesla však: Jsem přesně tam, kde mám být.

Slyšela se to říkat, uvědomovala si, že to zní patetičtěji, než chtěla, ačkoliv už hodně dlouho nic nemyslela tak vážně.

A když teď její prst ležel na té kuličce, pomyslela si: kéž bych to v tu chvíli myslela ještě vážněji, kéž by se mi ten moment podařilo ještě více protáhnout a zdůraznit. Kéž bychom z té restaurace nikdy neodešly. To, co pod svými prsty cítila, pod Odinou kůží, totiž nebyla žádná skleněnka, tohle nebyla dětská hra. To, co cítila, nebylo nic menšího než smrt. Nemám na to čas.

To ráno, doma v ložnici. Nikde jinde. V žádnou jinou chvíli, na žádném jiném místě, to proběhlo takhle:

Ode vyšla ze sprchy, neosušila se. Vypadalo to dramaticky, jako by ji právě vylovili z moře.

Victorien už byla oblečená. Na sobě měla dvoudílný kostýmek jako každý den, tak se to od ní v práci očekávalo, i když poměrně často musela jezdit do terénu; to pak chodila po loukách v kalhotovém kostýmu a gumových holínkách, které vozila v kufru auta. Vlasy si sčesala do pevného uzlu a ulízla drahým gelem od kadeřníka; nejenom při hraní kuliček z vás musí vyzařovat, že s vámi prohra ani nehne. Vsedě na kraji postele si obouvala lodičky, ty pomáhají, když potřebujete přesvědčit muže. I když ona raději přesvědčovala ženy, to je větší umění.

Ode se před ní postavila. Nahá. Mokrá.

Sáhni si, řekla.

Teď ne, odpověděla Victorien. Mám meeting.

Na prso, Rien, naléhala Ode. Něco je špatně. Položila si Victorieninu ruku na bulku.

Victorien ji ani nemusela hledat. Její tělo jako by na chvíli zamrzlo. Upřímně potvrdila, že tu bulku cítí. A potom tedy: Na tohle teď nemám čas. Následně samozřejmě měla tolik slušnosti, aby si čas udělala.

Pravděpodobně to nic nebude, podotkla Victorien.

To pravděpodobně se mi nelíbí, opáčila Ode.

Určitě to nic nebude, opravila se Victorien. Zajdeš si k doktorovi a dozvíš se to. I když ji napadlo, jestli je moudré chtít pořád všechno vědět, zdálo se jí to poměrně přeceňované. O stavu vody už toho věděla až moc, a když člověk ví tohle, ví toho dost i o půdě, a dokonce i o ovzduší. Spánek díky tomu klidnější neměla. Nezáleželo ani na tom, že se to dá řešit, protože i když celý svět něco ví, většinou se stejně předstírá, že o tom lidi nemají ani tušení.

Uchopila vlhký pramen vlasů z Odina krku a vysála z něj vodu. Chutnala po šampónu, ale pramen si nechala v puse, možná proto, aby nemusela nic říkat, možná aby jí zůstala co nejblíž.

Já to vůbec necítím, zkonstatovala Ode. Chci říct, nebolí mě to. To je na tom to nejhorší, že člověk umírá na něco, co nebolí.

Victorien pramen vlasů vyplivla. Ty neumřeš, pronesla. Vážně ne. Políbila Ode za ucho.

Zavolej doktorovi, zopakovala. Snažila se, aby to znělo bezstarostně. Něco jako: došel nám sýr. Dodala, že zná spoustu lidí s tukovými bulkami.

Koho znáš s tukovou bulkou? zeptala se Ode.

Společně se tomu zasmály. Úleva. Potom si Victorien přitáhla Ode k sobě. Políbila ji na ústa, ochutnala její teplý jazyk. Jako vždycky voněla Ode ostrovem, čerstvě a slaně. Nech mě, ať tě usuším, špitla Victorien. Velmi klidně začala olizovat její tělo, jako to dělají zvířata, jako by Ode jazykem čistila. Zaklínala. Olízala jí uši, nos, podpaží, bradavky (ne to místo s bulkou), pupík, vulvu.

Nic z tebe necítím, zhodnotila. Žádná změna.

Dál se stalo tohle:

Zatímco Victorien to ráno pospíchala, aby včas dorazila na schůzku (což se nepovedlo), Ode zavolala doktorovi. Musela čekat ve frontě, z telefonu hrála takzvaně uklidňující hudba, trvalo to snad hodiny, málem už zavěsila, když se konečně, konečně ozval hlas, který prohlásil: Omlouvám se za čekání. Ode se z dlouhé chvíle ponořila do svých myšlenek, dívala se ven, na okraji balkónu seděl špaček, doufala, že ptáčkovi není zima, prošla bytem, napadlo ji, že život se skládá z příchozích hovorů, o které nestojíte, a bohužel také z odchozích hovorů, o které nestojíte, nacpala několikery kalhoty do pračky, kolik stupňů že to má být, vypila dvě kávy a vyslechla si větu začínající slovy omlouvám se. V první moment jí nedošlo, že na ni mluví člověk, a ne robot. Na setinu vteřiny už dokonce zapomněla, koho to má na drátě. Ten hlas, a zejména ta věta, kterou asistentka vyslovila, ji dokonale zmátly, zřejmě proto, že udělala chybu. Měla říct: Děkuji za čekání, nikoliv omlouvám se. To Ode asistentce přičetla k dobru.

Nevadí, odvětila Ode. Čekání k tomu patří. Načež vysvětlila, co si ráno ve sprše nahmatala v prsu. Padaly otázky o jiných potížích, dědičnosti, rodině, preventivních prohlídkách, jak dlouho už? Trápí vás únava? To ano, ale koho ne. Jestli má dnes odpoledne čas přijít. Ne, samozřejmě, že čas nemá. Nikdo nemá jen tak čas. Přesto řekla, že ano. Protože se všechno musí změnit. Tenhle den, tenhle rok, její život. Věděla to okamžitě, jakmile tu bulku ráno ucítila. Domluvila si schůzku, dostavila se v domluvený čas. Prohmataly ji ruce profesionála, vyzpovídaly profesionální hlasy, poslaly ji k onkologovi, nabídly jí s sebou informační brožurku. Pro jistotu, říkaly. Všechno pro jistotu. Ode jen nevěděla, ani se neptala, kterou stranu jistoty by z doktorova pohledu měla vyčíst: vyšetřovali ji, aby s jistotou věděli, že má skutečně rakovinu, nebo aby definitivně potvrdili, že to rakovina není? Nezáleželo na tom, obojí byla pravda. A tehdy si tu novou realitu uvědomila: Musím se začít vyrovnávat s pravdou.

Výsledek vyšetření na sebe nechal týdny čekat a už na něm ani nezáleželo. Victorien na Ode už celou věčnost nebyla tak milá. Navzdory množství práce a spoustě meetingů chodila domů dřív, hodně vařila, i nová jídla, pouštěla hudbu, kladla otázky, rozdávala polibky, předčítala Ode její oblíbené knížky, newslettery, drby, masírovala jí nohy, stála u sprchy připravená s ručníkem, psala vzkazy, kupovala květiny, umývala okna, nádobí už se nepovalovalo ve dřezu, ptala se Ode na její sny. Zkrátka chovala se tak, jak se chovala v začátcích vztahu. Ty první týdny, na matraci na zemi, bez záclon, se taky vzájemně ptaly na svoje sny. Za vlahé noci, zhruba před devíti lety, se dlouze mazlily, stále dokola, objímaly se, jako by to nikdy ani nebylo jinak, a Victorien řekla: Podle mě je chyba si myslet, že sny ukazují budoucnost. Většina snů je o minulosti. Svůj sen chápu, když v něm jsem. Dodala: Ty tady teď ležíš, nevěděla jsem, že to chci, ale když tu teď jsi, vím, že to tak je. Ode na to: Ty mluvíš o něčem úplně jiném než o snu. Jsou snad ještě věci, ve které pořád doufáš, ne? Něco, co rozhodně chceš? Touha? Ambice?

Jo, dobře. Obě nejdřív vyslovily žádoucí odpovědi. Altruistické. Potlesk. Ale potom Ode prohlásila: Mým snem je kemp. Victorien neříkala nic, nejen proto, že kempování nesnášela a byla alergická na trávu.

Jak to bylo dál:

Victorien o realitních makléřích věděla to, co všichni: jaké mají vlasy, kterou politickou stranu volí, že o dovolené navštěvují fotogenické ostrovy, kde se jim do ramen opírá slunce, že jezdí na skútrech a nosí helmy, co nemají žádný vliv na dokonalost jejich účesu. Jinými slovy: Victorien s realitním makléřem ještě nikdy neměla co do činění. Říkala si: Já dokážu totéž, co makléř. Měla dost peněz, dost znalostí, dost sebevědomí. Po dálnici jela příliš rychle, připravená zaplatit pokuty na místě, přímo ke svému cíli, z rádia zněl Beethoven a jí z pusy vyletělo: Kurva. Baterie telefonu byla téměř vybitá, ikonka ukazující čtyři procenta výhružně zčervenala a ona tak úplně neznala cestu. Byla v kempu už třikrát, ale ve všech třech případech jí cestu ukázal telefon, jela po trase, kterou sotva vnímala. Jelikož Victorien sjezdila všechny provincie kvůli práci, vyvinula si všeobecný cit pro směr, věděla, kterou odbočku nesmí minout, aby se do kempu dostala, že po té odbočce následuje hlavní silnice s neobvykle vysokým počtem radarů, na druhých světlech doleva, alejí, nad níž se stromy skláněly jako slavobrána. Pořádný kus by dokázala držet směr, ale po té slavobráně neodvratitelně dojede do lesa. Jakmile jste v lese, je všechno kolem jen les, tam její orientační smysl končil. Nadávala si, protože tohle chtěla zvládnout sama, i když přesně věděla, proč to chce zvládnout sama: nic jiného nezbývá. Bohužel však přece jen musela požádat o pomoc.

Jakmile sjela z dálnice, zastavila u první benzínky. V práci tam byla jediná osoba, žena se žlutými vlasy v červeno-bíle pruhované košili. Jak se lidé začnou časem podobat svým domácím mazlíčkům, tak se tahle žena podobala té benzínce. Stála v jasně osvíceném koutku s občerstvením, kde skládala masové pirohy do řad po pěti. Upřímně, ty pirohy do vitríny pokládala láskyplně a velmi soustředěně. Vyrovnávala je tak pečlivě, že Victorien předpokládala, že jiné věci jistě srovnané nemá. Victorien sledovala tu pečlivost, s jakou žena svůj úkol vykonává, až skoro litovala, že takový talent nevložila do smysluplnější práce. I když si současně uvědomovala, že ona neurčuje, co smysluplné je, a co ne. Zeptala se, jestli může mít otázku.

Žena odpověděla, a zároveň ne. Řekla: Kolik jich chcete?

Victorien odvětila, že si nepřišla pro pirohy, ani aby si nabila elektromobil, ale protože se jí vybil telefon a ona hledá jeden kemp. Její odpověď ženu evidentně rozčílila.

Přišla jste se zeptat na cestu? zdvihla obočí. Tady je tolik kempů. Na každým rohu jeden. Victorien upřesnila: Hledám ten kemp s pětadvacetimetrovým bazénem. Věděla, že její kemp je v okolí jediný s pořádným bazénem, takovým, kde se nedostanete na druhou stranu na dvě tempa, ale kde si můžete pěkně zaplavat, posílit mrštnost i svaly a taky se zklidnit. Věděla také, že bazén tam byl dřív než kemp. Koupaliště otevřelo v roce 1954, protože přírodní voda v řece vinoucí se podél vesnic byla kvůli novým továrnám příliš znečištěná. Všude samé továrny. Krásné nové věci byly důležitější než čistý vzduch a průzračná voda. O pár let později se objevil jeden mladík a bazén odkoupil od obce, která věřila v privatizaci a tržní ekonomiku. Mladík si koupaliště pořídil s úplně opačnou perspektivou: měl starost o les, protože ho zneužívali jednodenní turisté, co po sobě nechávali nepořádek a nadělali spoustu hluku. Bojoval proti turismu kontrolovaným turismem tak, že kolem bazénu vybudoval velký kemp. Koupat se směli jenom zapsaní hosté. Jeho metoda přitáhla klidné, sportovně založené návštěvníky. Za skutečně horkých dní se přicházeli ubytovat i lidé z vesnice, ale řady zaparkovaných vozidel v lese, přetékající odpadkové koše a plechovky v příkopu se už nevrátily.

Ženě z benzínky díky bazénu došlo, který kemp má Victorien na mysli. Nevrle podotkla: Je zima.

Victorien přitakala, že zima skutečně je.

Žena pevně svírala kleště, kterými před chvíli pokládala pirohy do řad, a pokračovala: Není sezóna.

Victorien se vlastně chtělo říct, že nějaká sezóna je v podstatě vždycky. Chtěla se zeptat: Není sezóna na co? Ale uvědomovala si, že by tím žádné sympatie nezískala, takže prohlásila: Dejte mi tři, a přitom ukazovala na vitrínu. Máte i vegetariánskou alternativu?

Na alternativy si tady nehrajeme, ujistila ji žena, ale zároveň chtěla něco prodat, protože okamžitě dodala, že má ve slevě sýrové kapsy.

Victorien si objednala tři sýrové kapsy, aby u sebe měla něco i pro sestry. Zapomněla koupit květiny, ale doufala, že se potvrdí její tušení: když od nich ten kemp kupuju, nemusím snad vozit dárky.

Mohla bych se za euro podívat ve vašem telefonu na cestu k tomu kempu? zeptala se Victorien, když od ženy přebírala nákup.

Ale tak neblázněte, odpověděla žena, i když si eurovou minci vzala. Vlastnoručně naťukala název kempu a podržela svůj telefon nad pultem, bylo jasné, že přístroj nechce dát z ruky. Victorien si instrukce opsala na ubrousek. Inkoust se do materiálu moc dobře nevpíjel, ale aspoň něco. Pomyslela si: I když jsou všude lidi, člověk z toho stejně moc nemá.

Cestou z benzínky si do pusy nacpala sýrovou kapsu. Rozjela se směrem naznačeným vlastní čmáranicí. Po chvíli odbočila do lesa. Představovala si, že teď definitivně sjela z cesty, že zabloudí, možná umrzne. Že by ještě mohla přežít díky zbývajícím sýrovým kapsám a že ta kráva s dokonale vyřádkovanými masovými pirohy ve vitríně bude poslední, na koho si před smrtí vzpomene. Protože to té krávě, a hlavně sobě, nepřála, okamžitě spořádala i zbývající kapsy. Jela dál, jako by cestu znala, a ta se ukázala být skoro správná. Smála se sama sobě a světu, zákonům vítězů: nepřestávej hrát, když víš, co děláš; musíš vědět, kam jdeš; musíš vědět, kde se nacházíš. Předstírej, že jsi šťastná, všemu rozumíš, jsi rychlejší a taky lepší. Pravdou je, že se podél silnice rychle objevily ukazatele s názvem kempu. Dojela by tam i bez té benzínky, nechutných sýrových kapes a ponížení. Hlavně nad tím dlouze nehloubat. Vjela do lesa, po nezpevněné cestě, byla téměř u cíle, kde na ni čekaly sestry, jejich dvě prasata Gilbert a Francis a pes jménem Zipper. Nachystaní domluvit se.

Domluva zněla, že Victorien převezme (téměř) celý kemp. Osm hektarů půdy. Šestnáct fotbalových hřišť. Nebyl to nijak malý, ale ani nijak obrovský kemp. Na té ploše fotbalových hřišť se nacházel docela velký dům, jedenáct bungalovů, pětadvacet metrů dlouhý bazén, hřiště na koulové sporty, budova se sociálním zařízením, kůlna, parkovací místa a velká spousta stromů. Sestry nechaly Victorien zaplatit nejenom za pozemek, bazén, nemovitosti a převzetí kempu, stromy jí naúčtovaly taky. Victorien nechtěla jejich hodnotu zpochybňovat, ale přesto se jí zdálo přehnané platit i za stromy. Patřily samy sobě, stály tam dávno předtím, než se někdo (otec sester) dohodl s obcí na hranicích pozemku. Prohlásila: Na těch stromech byste mohly slevit. V první fázi to sestry udělat nechtěly, ale Victorien využila znalostí, které měla o kvalitě půdy v kempu. Stromy jistě zadarmo nebyly, ale dostala alespoň slevu. Jinak si s areálem mohla dělat, co chtěla, za předpokladu, že kemp zůstane kempem, jak to zamýšlel otec sester. Domluva zněla, že za to sestry dostanou značnou sumu peněz, kterou si Victorien mohla dovolit zaplatit díky dědictví po (nechtěně) bezdětné sestře své matky. Pouto mezi ní a tetou zavinilo zhoršení vztahu mezi Victorien a její matkou, ale to je zase jiný příběh. Teta ty peníze Victorien zanechala s klidným srdcem v přesvědčení, že je využije na něco ušlechtilého pro budoucnost vody. Victorien na vodu zapomněla. Dala výpověď a celé dědictví použila na kemp. Spravovat kemp nebylo zrovna její vroucí přání, možná dokonce právě naopak, ale nedokázala pustit z hlavy Odin sen. Ubytovat se mohla v přední části usedlosti.

Protože sestry v mladém věku kemp s naprostou samozřejmostí převzaly po otci, nikdy nešly studovat, a dokonce ani nikdy nebyly na dovolené, chtěly se ho zbavit dřív, než bude pozdě. Možná se dá na druhé straně závory ještě objevit něco překvapivého. Ačkoliv jedna ze sester potřebovala nové podněty víc než druhá. Domluva zněla, že zůstanou bydlet v zadní části usedlosti, protože si sice chtěly dát odstup od práce v kempu, nikdy nekončící odpovědnosti za hosty a za areál, ale nechtěly se vzdát života právě na tomto kousku světa, kde vyrostly, na místě, které pro ně dokonce bylo celým světem. Nebo tedy: jedna sestra, Dorus, zůstane bydlet v zadní části domu, druhá sestra, Dagmar, uvolní místo Victorien. Dagmar se z přední části domu odstěhuje do jednoho z bungalovů. V nejbližší době stráví noc v každém z domků, aby zjistila, který jí bude vyhovovat nejvíc. A možná by mohla na pár týdnů odjet k moři. Nejdřív měla práci, ale žádné peníze. Teď o práci přišla, zato peníze měla. To otevíralo spoustu možností.

Victorien

Recepce / přední dům

Ještě byla zima, když Victorien sledovala, jak dva mladíci zvedají krabice s jejími věcmi. Předem je informovala o tom, kolik knih je třeba přestěhovat. Chlapi to ale podcenili. Teď museli jet z města do kempu nadvakrát. Náklaďák byl posetý škrábanci od převislých větví. Přesto Victorien necítila žádnou vinu. Součástí práce je i příprava, říkala si.

Její přátelé považovali rozhodnutí vzdát se zaměstnání a začít provozovat kemp za radikální. Určitým způsobem jim to dělalo starosti. Víš vůbec, do čeho jdeš, Rien?

Najednou jsi na ženský? ptali se. To oni byli z Victorieniných rozhodnutí zmatení, ona sama přesně věděla, co dělá. A proč to dělá. Věděla, co chce. Chtěla Ode, s její vznětlivou povahou, pevným tělem, asociativním způsobem myšlení. Byl to malý zázrak, že si Ode, která za sebou skutečně měla minulost plnou zástupů holek, vybrala právě ji. Chtěla být s ní. Dokud už s ní tedy zase být nechtěla.

To, co tebe nudí na mužích, nás občas nudí na tobě, poznamenal jeden z kamarádů.

Přátelé ji utěšovali, že to mohlo dopadnout hůř. Že může být ráda.