Hana Vacková

ČESKÁ TOUHA

Naše sexualita v příbězích a souvislostech

Copyright © 2026 Hana Vacková

V edici Žádná velká věda vydalo nakladatelství Jan Melvil Publishing v Brně roku 2026. Žádná část této knihy nesmí být nijak použita či reprodukována bez písemného svolení, s výjimkou případů krátkých citací jako součásti kritických článků a recenzí.

Vývojová redakce Zuzana Kačerová a Marek Vlha

Odpovědná redakce Zuzana Kačerová

Jazyková redakce Vladimíra Škorpíková

Redakční spolupráce Eva Řezaninová

Odborná spolupráce Marek Broul, Kateřina Klapilová, Andrea Stašek, Kristýna Procházková

Šéfredaktor Marek Vlha

Obálka a grafická úprava Tomáš Cikán

Sazba Aneta Cikánová

Jazyková korektura Ivana Vrajová

E-kniha Alena Zachová, Roman Kříž

Jan Melvil Publishing, s. r. o.

Melvil.cz

Chyby a připomínky: melvil.cz/chyby

Recenze a pochvaly: melvil.cz/kniha-ceska-touha, libisemi@melvil.cz

© Jan Melvil Publishing, 2026

ISBN 978-80-7555-316-4

Všem sexuálním bytostem.

A mému manželovi a dětem,

které tato kniha naučila vařit.

Úvod

Když mi táhlo na čtyřicet, mí vrstevníci se začali rozcházet a rozvádět. Mě i mého muže to překvapilo; prožívali jsme zrovna velmi šťastné období, a to i v oblasti sexu. Zároveň jsme ale taky slýchali, že sex v našem věku už lidem připadá divný a že už jsme na něj staří. Tahle názorová smršť ve mně oživila starou zvědavost, která má své kořeny snad už v pubertě: jak to mají lidé se sexem?

Sex mě zajímal vždycky. Když se ve mně zhruba ve třinácti letech probudila „dospělácká“ sexualita, otevřel se mi naprosto fascinující svět, který jsem toužila prozkoumávat. Proč bradavky někdy reagují na stimulaci vzrušením, a jindy ne? Prožívají všichni orgasmus stejně jako já? A jak mě může přitahovat někdo, kdo mě hrozně štve? Otázek, na které mi nedokázaly odpovědět ani moje kamarádky, ani dostupná literatura, jsem měla spoustu. Upřímně si myslím, že jsem jimi své okolí dost děsila.

Dnes si už uvědomuju, že lidská sexualita je extrémně křehká oblast, ve které jsme nejen zranitelní, ale často taky zranění. A navíc obezřetní, vyplašení a nesví, protože o ní nejsme zvyklí mluvit. Nikdo nás to totiž neučí.

Situace ve společnosti se přece jen mění. Když jsem v roce 2020 téma sexuality na svých sítích otevřela, okamžitě jsem zaznamenala, že mezi lidmi rezonuje. Později jsem čtenářům a čtenářkám nabídla možnost vyprávět příběh svého sexuálního života a zájemci si u mě podávali dveře.

Během šesti let jsem absolvovala přes sto několikahodinových setkání. Vyslechla jsem si rozličné, jedinečné a velmi zajímavé příběhy, takže při výběru pouhých devatenácti do této knihy jsem se pořádně zapotila. Nakonec jsem rozhodovala tak, abych zastoupila co nejširší spektrum sexuality, a do knihy zařadila příběhy, na kterých bych mohla následně demonstrovat, jaká složitá lidská sexualita ve skutečnosti je.

Naše rozhovory se odvíjely v tempu vypravěče: své respondenty jsem vyzvala, aby mi povídali o čemkoli, co by podle nich mělo zaznít. Otázky jsem kladla jen výjimečně; záhy jsem totiž zjistila, že to není potřeba. I když se lidé na druhé straně stolu často zpočátku klepali nervozitou a celí nesví poposedávali na židli, po chvíli se každý uvolnil a spustila se lavina slov.

Ráda nahlížím pod povrch. Vždy mě zajímalo, jak věci fungují, a najednou jsem měla možnost nahlížet do těch nejintimnějších lidských komnat. Už na začátku jsem si všimla, že se během našich rozhovorů děje něco zvláštního. Od prvních respondentů jsem slyšela, že cítí úlevu: mnoho z nich o svém sexuálním životě mluvilo poprvé v životě a prý jim náš rozhovor pomohl si toho hodně srovnat. Spoustu z nich to nakoplo k terapii. A každý další hrdina mi to jen potvrzoval. Postupně mi docházelo, že to není jen sběr materiálu pro knihu. Naše rozhovory měly samy o sobě reálný dopad: pro zpovídané i pro mě.

Často jsem se sebe sama ptala, jak je možné, že se mi lidé tak otvírají? A byla bych toho schopná i já? Až mnohem později jsem díky knize Superkomunikátoři zjistila, co se vlastně dělo.1* Když před vámi sedí člověk, který o vás projevuje hluboký, nehodnotící zájem, zrcadlí vaše emoce a opravdu se snaží vám porozumět, přirozeně se otevíráte víc a víc. A já tím člověkem byla.

Během našich rozhovorů vznikalo prostředí, které se hodně přibližovalo psychoterapii: pocit bezpečí, přijetí a možnost uspořádat si nahlas vlastní zkušenost. Sama jsem v psychoterapii přes dvacet let, takže tenhle efekt znám i z druhé strany.

Podruhé jsem některým z respondentů otevřela oči, když jsem jim jejich příběh poslala k autorizaci. Psali mi, že je až děsivé vidět jej na papíře, a přemýšleli, jak moc odpovídá jejich obrazu sebe sama. Jedna z respondentek se mi svěřila, že ve svém příběhu působí jako minulá verze sebe samé. Uvědomila si přitom, že témata, která nepřestávala řešit, jsou už z velké části uzavřená. A já jsem to vnímala podobně.

Mou mapu sexuality netvořily jen tyto hluboké rozhovory, ale i tisíce konverzací na sociální síti X (dříve Twitter). Navzdory kontroverzím zůstává X nejliberálnějším prostorem pro sexuální osvětu. Na rozdíl od jiných sítí jeho algoritmy netrestají slovo „sex“ snižováním dosahu ani hrozbou smazání účtu, což mi umožnilo mluvit o tabuizovaných tématech bez komolení slov a strachu z cenzury.

Taková otevřenost mi poskytla unikátní vhled do témat, která lidi skutečně pálí, ale přinesla i drsné zkušenosti se zneužíváním v online prostoru. Zatímco nevyžádané fotografie penisů (dickpics) mnou díky mému výzkumnému zaměření tolik neotřásaly, mnohem záludnější byl mechanismus, který důvěrně znají operátorky krizových linek. Někdo se mi začal svěřovat se sexuálním problémem, což vzhledem ke své práci považuju za normální, ale postupně mě nenápadně vmanévroval do sextingu. Zažila jsem hodně nepříjemné chvilky: najednou jsem si totiž uvědomila, že jsem se stala součástí hry, kterou jsem neschválila.

Práce na knize se tak nevyhnutelně prolínala s mou vlastní terapií. Sexualitu nelze zkoumat izolovaně; každé téma mi vracelo osobní otázky o mém vlastním nastavení, mých předsudcích, předpojatostech a hranicích. Mnohokrát jsem odpovídala na otázky, zda neustálé zaobírání se sexem tlumí, nebo naopak povzbuzuje můj sexuální život. Profesní integritu mi pomáhala udržet novinářská průprava, ale osobní život to ovlivňovalo hodně. Ve všech těch společenských tlacích, mýtech, manipulacích, mindrácích, emocích a aktivismu, kterými je téma sexuality prošpikované, jsem se kolikrát ztrácela. V terapii jsem si postupně ujasňovala, jak to celé vlastně vnímám, a hledala svůj principiální postoj.

Moje rešerše postupně obsáhly vše od serveru Amatéři a seznamek až po BDSM komunity či zkušenosti z ezoterických kruhů. Pak mi ale u jednoho příběhu došlo, že s laickým mapováním sexuality už si nevystačím. Cítila jsem, že některé jevy jsou natolik alarmující, že s nimi nelze čekat na dopsání knihy. Potřebovala jsem větší prostor a svobodu zjištěná fakta vysvětlovat, nikoli jen trousit poznatky do postů na X. Právě v té době se zrodila myšlenka sexuální výchovy dospělých. Založila jsem si web Hledání sexuálního grálu (dnes SexInteligence.cz) a začala ho plnit sexuální osvětou podloženou vědeckými fakty.

Vzápětí jsem narazila na nečekaný problém: ukázalo se, že sehnat odborníky, kteří se k daným tématům budou vyjadřovat, představuje větší oříšek, než jsem čekala. Zpočátku mě jich několik odmítlo a já nevěděla proč. Až později mi sexuolog Zlatko Pastor osvětlil, že v rámci odborné obce panuje vůči médiím a novinářům hluboká nedůvěra.

Nedivím se jim. Sex je mimořádně prodejné téma, se kterým se ve veřejném prostoru často zachází necitlivě a ve jménu vyšší čtenosti často dochází k překrucování vědeckých dat. Proto byli experti obezřetní a médiím se vyhýbali. V poslední době se situace výrazně zlepšila a vnímám, že hrany vztahu mezi odborníky a médii se obrousily, ale i tak jsem stále vděčná každé expertce a každému expertovi, kteří mi věnovali svůj čas a důvěru.

Citlivost témat si vyžádala vytvoření specifického rámce spolupráce v duchu slow žurnalistiky. Abych pro ně připravila bezpečné a férové prostředí, nastavila jsem jasná pravidla:

Možnost rozhovor kdykoli ukončit či stornovat.

Respektování hranic a žádný tlak na příliš citlivé otázky.

Velkorysý prostor pro autorizaci textu bez termínů uzávěrek.

Můj přístup definuje přísný etický kodex. V českém prostředí jsem pravděpodobně unikátní tím, že nepřijímám žádné komerční spolupráce. Veškerý obsah financují výhradně moji čtenáři, což mi zaručuje nezávislost. Ačkoli bych si přála nabízet veškerý obsah zdarma, právě tato podpora mi umožňuje přinášet web nabitý moderními poznatky a špičkovými experty v pozadí.

Chci zmapovat, jak to se sexem skutečně je. Vytahuju na světlo opomíjená témata a laicky vysvětluju složité procesy, které tvoří naše intimní životy. Mou vizí je kultivovat českou sexuální inteligenci a podporovat svobodné prožívání sexuality založené na kritickém myšlení a moderní vědě.

Štve mě, jak jsme každodenně krmeni mýty o osudové lásce, která má údajně vyřešit všechny naše vnitřní rozpory, a stereotypy vrážející mezi muže a ženy zbytečné klíny. Žijeme v době, kdy už máme dostatek informací, ale v oblasti sexuality stále přešlapujeme na místě, protože se spoléháme na „selský rozum“. Ten nám však paradoxně s intimitou často poradí nejhůř, protože se opírá o předsudky, nikoli o fakta, natož pak o moderní poznatky.

Na mýty stále ještě narážíme na každém kroku: od přesvědčení, že sex probíhá vždy spontánně, přes bod G až po nebezpečnou představu, že muž chce vždycky a žena musí být dobývaná. Stále přežíváme na toxickém odkazu zastaralých hlášek o „sexuální ekonomii“, kde je sex vnímán jako zboží, které žena vlastní a muž si ho musí určitým způsobem zasloužit nebo koupit, případně opačném přesvědčení o „manželských povinnostech“. Tato optika deformuje vztahy a bere nám schopnost prožívat sexualitu jako společný prostor pro sdílenou radost a autenticitu.

V Česku působí jen hrstka atestovaných sexuologických expertů, zatímco se sexšmejdy a rychlokvašenými kouči se roztrhl pytel. Přestože moderní sexuologie urazila obrovský kus cesty a dnes už víme o fungování lidského vzrušení a touhy věci, které byly před pár desítkami let nepředstavitelné, tyto poznatky k lidem nepronikají. Zůstávají zavřené v odborných studiích, zatímco veřejný prostor ovládá informační fastfood a zastaralá klišé. Mou snahou je toto přemostění mezi vědou a laiky posílit. Chci moderním poznatkům pomoci ven z laboratoří a odborných učeben do našich ložnic, aby přestaly být místem výkonu či tlaku a staly se prostorem svobody.

Svou práci stavím na kritickém myšlení, důkazech a ověřování tvrzení. V této knize jsem se snažila prověřit každé slovo; žádná z mých doporučení by se neměla opírat jen o domněnky, ale o dostupné empirické studie, klinickou praxi a odborný konsenzus.

Sex je jednou z nejmocnějších sil v našich životech. Přesto o lidské sexualitě často víme jen velmi málo, což naše prožívání zbytečně a bolestivě limituje. Tato kniha vás vezme tam, kam se obvykle nepodíváte: k upřímnému zkoumání tužeb „obyčejných“ lidí. Připravte se na to, že to může být čtení nekomfortní i provokativní, přestože jsem se při psaní záměrně vyhýbala lascivnosti a skandálnosti. Nečekejte erotické povídky ani nekritickou adoraci sexu. Pokud jste se těšili na lechtivé čtení a masturbační materiál, zklamu vás.

Připouštím, že lepší sexuální život stojí energii: vyžaduje celoživotní vzdělávání, sebereflexi, práci na vztazích a kvalitní zdroje, ne tipy z instagramových reels.

Dobrý sex není něco, co se nám „jen tak stane“. Je to celoživotní práce, protože každá životní etapa přináší nové výzvy. Namísto hledání pravdy se spoléháme na pochybné zdroje typu „to se tak říká“. Jsme uvězněni v představě, že plnohodnotný sex rovná se jen a pouze penetrace, zatímco masturbaci odsouváme jako pouhou náhražku. Ráda bych vás vyzvala k přehodnocení všech těchto dogmat.

V této knize najdete sérii výpovědí, které jsou důkazem nekonečného množství podob lidské intimity. Aby tyto příběhy nezůstaly jen izolovanými osudy, doplňují je komentáře odborníků, které vám pomohou pochopit psychologické a společenské jevy v pozadí.

Jako autorka mám jedno velké přání: zkuste k nim přistupovat bez posuzování. Možná vám nebudou blízké osudy žen, které oddělují sex od lásky, ani vyprávění jedinců vyhledávajících trestání či finanční nadvládu. Nemusíte v nich hledat inspiraci pro sebe. Ale pokud je dokážete přijmout bez hodnocení, možná tím osvobodíte i svou vlastní cestu od závaží strachu a odsouzení.

Málokdo se narodí s přirozeným darem prožívat svou sexualitu radostně, svobodně a udržitelně. Pro většinu z nás je cesta k sexuálnímu blahobytu běh na dlouhou trať plný překážek. Tato kniha by vás měla podpořit v tom, že každou takovou překážku lze posunout.

Pokud narazíte na příběh, který je daleko za hranicí vaší zkušenosti, zkuste k němu přistupovat jako k neznámé rostlině v botanické zahradě. Vám se líbit nemusí, ale pro někoho je tou nejkrásnější a nejprospěšnější na světě. Místo souzení se nechte fascinovat rozmanitostí flóry, která vás obklopuje.

Doufám, že vás tato kniha postrčí k odhodlání podívat se na svůj sexuální život jako na příběh, který stojí za to vyprávět. Každý, kdo mi svůj osud svěřil, odešel obohacen – a obohatil i mě. Věřím, že stejný efekt to bude mít i na vás. Nikdy není pozdě. Já se na tuto cestu vydala krátce před čtyřicítkou, navzdory stereotypu, že sex si užívají jen mladí. Jsem šťastná, že odpovědi, které jsem roky hledala pro sebe, mohu nyní sdílet s vámi. Užijte si tu jízdu aspoň tak, jako jsem si ji užila já.

Přeji vám, ať se vám tyto stránky čtou lehce a stejně lehce prožíváte i svou vlastní sexualitu.

Jak tuto knihu číst a používat

Chtěla jsem zachytit, jak skutečně žijeme a prožíváme sex v jeho syrové i křehké podobě. Aby se vám v tak rozsáhlém tématu dobře orientovalo, má každá kapitola svou pevnou strukturu složenou ze tří částí:

Příběh: autenticita na prvním místě

Zvolila jsem formu osobních výpovědí, protože je to ten nejvěrnější způsob, jak vykreslit lidskou intimitu. Tyto příběhy jsem očistila na samotné jádro. Respektovala jsem přání respondentů o některých věcech nemluvit, ať už z obav z prozrazení, nebo z úcty k soukromí jejich blízkých. Pokud se vám tedy některý osud bude zdát „málo drastický“, vězte, že za tím stojí hluboký respekt k hranicím mých hostů a snaha vyhnout se zbytečné bulvarizaci.

Odborný výklad: pohled pod povrch

Každý příběh doplňuji o komentáře a analýzy vědeckých studií a expertů. Tato část vám pomůže pochopit psychologické, biologické i společenské procesy, které se na daném osudu podílejí. Stavím tak most mezi osobní zkušeností a vědecky podloženými fakty.

Tipy a nástroje: od teorie k praxi

Za roky, co píšu o sexu, jsem nasbírala celou řadu nejrůznějších praktických rad, tipů a manuálů, které se ale do knihy bohužel nevešly. Nechtěla jsem vás však o ně ochudit, a proto jsem vytvořila e-book, který si můžete zdarma stáhnout na www.melvil.cz/kniha-ceska-touha nebo když naskenujete tento QR kód:

Můj web sexinteligence.cz slouží jako rozsáhlá knihovna doplňujících materiálů. Najdete tam množství odborných článků, hloubkových rozhovorů i můj etický kodex.

Sex bohužel není vždy jen radostná událost, a proto může se stát, že některé z příběhů ve vás oživí nepříjemné vzpomínky. Před takovými kapitolami najdete upozornění na citlivý obsah; zvažte, zda je pro vás v danou chvíli vhodné se s nimi seznámit.

Co se týče jazykové stránky knihy, snažím se o moderní, inkluzivní jazyk, a pokud je to možné, vyhýbám se generickému maskulinu; domnívám se však, že neustálé uvádění všech jazykových variant by bylo čtenářsky zatěžující, a proto jsem se k němu v některých situacích z praktických důvodů uchýlila. Vězte, že v tom není zlý úmysl ani snaha kohokoli vyřazovat z diskuze.

Knihu není nutné číst od první do poslední kapitoly. Má svou vnitřní logiku, ale klidně můžete začít tématem, které vás právě teď nejvíc pálí nebo zajímá. K jednotlivým kapitolám se můžete vracet v různých životních fázích – to, co vás osloví dnes, může za pár let rezonovat úplně jinak.

Považujte tuto knihu za průvodce, ke kterému se můžete kdykoli vrátit. Není to román, který musíte přečíst od první do poslední stránky, abyste si z něj něco vzali, ale zdroj inspirace, kterou můžete kdykoli odložit a zase si ji přizvat zpátky, až budete připraveni pokračovat. Zkuste k ní přistupovat s otevřenou myslí. Možná že vám právě ty nejbizarnější příběhy nakonec pomohou zahlédnout i kousek sebe.

Vliv náboženského dogmatismu na (nejen) ženskou sexualitu

L., žena, 32 let

UPOZORNĚNÍ NA CITLIVÝ OBSAH: SEXUALIZOVANÉ NÁSILÍ

První sex jsem měla v šestnácti letech s vedoucím zájmového kroužku. Strašně jsem se do něj zamilovala, a když mě na prázdninovém výjezdu přiopil a začal svádět, nebránila jsem se. Prostě využil situace. Vyspal se se mnou, i když věděl, co k němu cítím, a neopětoval to. Vyspal se se mnou, i když měl přítelkyni, která na té akci mimochodem byla taky. Korunu tomu nasadil, když mi pak nabídl, jestli bych s nimi nechtěla jít do trojky. Nakonec prohlásil, že mě nechce, protože jsem do něj byla „moc zamilovaná“.

Po této události jsem s kroužkem skončila. Kamarádka mi to vyčítala, prý kvůli takové blbosti neseknu s něčím, co mě tak baví. To, jak to brala na lehkou váhu, se mě dotklo, a asi i proto jsem to celé úplně vytěsnila. Teď už vím, že to nebyl jen špatný sexuální zážitek, ale zneužití, a navíc z pozice moci. Vytěsňuju to pořád: jako by mi nedocházelo, že je to součástí mého životního příběhu. Když se dočtu o nějakém případu sexualizovaného násilí, pomyslím si, jaké mám štěstí, že se mi nic takového nestalo, přestože to není pravda.

[Potvrzuji. První sex představuje zásadní mezník v lidském životě, bez ohledu na to, jestli na něj vzpomínáme v dobrém, nebo ne. L. je jedinou osobou, která mi o svém prvním sexu nezačala vyprávět sama od sebe. Natolik ho upozadila, že ji ani nenapadlo ho do svého příběhu zařadit, a když jsem to téma nadhodila já, překvapilo ji, že se jí na něj vůbec ptám. Pozn. aut.]

Už tak jsem byla dost depresivní a úzkostná teenagerka a první sex mi rozhodně nepřidal. Myslím, že jsem v té době byla zralá na antidepresiva, ale mě samotnou to nenapadlo a doma se o takové věci nikdo příliš nestaral. S rodiči jsem měla složité vztahy. Sice toho po mně hodně chtěli, ale sami vlastně nevěděli co. Žila jsem s pocitem, že ať udělám cokoli, vždycky to bude špatně.

Nedávno jsem listovala deníkem a našla záznam, ve kterém píšu, že jsem si nechala zkrátit vlasy a máma se na mě kvůli tomu naštvala. Týden se mnou nemluvila. A to mi prosím pěkně bylo třiadvacet! Tenhle banální příběh ale dokonale ilustruje moje dětství a dospívání: chtěli hodnou a poslušnou holčičku, která bude skákat tak, jak oni pískají, a když jsem tomu nedokázala dostát, bylo zle.

Do dvaadvaceti jsem spala se šesti muži. Vím, že někomu to asi nepřipadá jako extra vysoké číslo, ale já jsem sama sebe vnímala jako hodně promiskuitní – asi hlavně proto, že s několika z nich jsem měla sex, i když jsem nimi nechodila. Chtěla jsem třeba jen zkusit nějaké sexuální praktiky, například BDSM.2* Navíc jsem dost kašlala na používání kondomu, protože jsem užívala hormonální antikoncepci. Taky jsem ráda koukala na porno.

V té době jsem potkala svého budoucího manžela. Byl mým sedmým, a zatím taky posledním, sexuálním partnerem a díky němu jsem konvertovala ke křesťanství. Přesněji řečeno k tradičnímu katolicismu, což je bezpochyby jeden z nejextrémnějších směrů.

Zpočátku jsem párkrát zašla s manželem do kostela a naprosto si mě podmanila nesmírně působivá tradicionalistická bohoslužba. V kostele vládlo přítmí, zněl chorál a varhany, prostor prostupovala vůně kadidla. Celý obřad probíhal v latině, kněz stál otočený zády k věřícím. Nádherný mystický zážitek.

Považuji se za akademický typ, který všechno potřebuje prozkoumat a pochopit do hloubky. Ponořila jsem se tedy do studia náboženských dokumentů a zdrojů tradičního katolicismu a z nich jsem načerpala radikalitu. Nechtěla jsem dělat něco jen tak napůl a vybírat si jen to, co mi vyhovuje. Když už se do něčeho dám, dělám to pořádně a bez výhrad.

S odstupem času se na to už dívám jinak a vnímám to jako něco, co je v hlubokém rozporu s mou podstatou. Často se sama sebe ptám, jak jsem mohla být tak pitomá, ačkoli odpověď vlastně znám: tradiční katolicismus vnesl do mého života plného nejistot řád. Celý život jsem zkrátka postrádala něco, co by můj svět drželo pohromadě. Tápala jsem v tom, kdo jsem, co chci dělat; postrádala jsem smysl a strukturu. Jakýsi rámec mi poskytly střední a vysoká, ale mimo školu jsem byla ztracená.

Najednou mi někdo pevně a jasně říkal, co mám dělat. Vyhovovalo mi to. Ochotně jsem za sebou nechala svůj předchozí sexuální život a kála se za něj. Přestala jsem i masturbovat a dívat se na porno. Nosila jsem jen šaty ke kotníkům a s dlouhými rukávy, a to i tehdy, když bylo vedro k padnutí. Žena nesmí mít holá kolena ani ramena, za nevhodné se považují i kalhoty. Jak říkal otec Pius: „Holé maso bude hořet.“ S partnerem jsme se vzali, měli děti a několik následujících let jsem žila zcela v souladu s církevními pravidly.

Ve víře jsem hledala naději, smysl života a dočasně i úlevu od úzkostí, ale nakonec jsem paradoxně skončila s permanentní úzkostí a pocitem viny, mimo jiné i kvůli sexu. Začalo to už před svatbou, kdy nás kněží tolikrát varovali: „Pokud se sexem nepočkáte až do svatební noci, oslabíte své manželství a později se rozpadne. Váš vztah bude od počátku zatížen hříchem.“ My jsme spolu ale před svatbou spali, protože v té době jsme ještě nebyli tak přesvědčení, a tyto názory nám na psychické pohodě rozhodně nepřidávaly.

Uzavřením manželství ale vliv církve na sexuální oblast nekončí. Samozřejmě sex nechápe jen jako aktivitu určenou k rozmnožování; v manželském vztahu mu přiznává i kreativní složku ve smyslu, že posiluje vzájemnou lásku a utužuje vztah. Úplně ale ignoruje jeho pudovou složku a upírá ji především ženám. Jedinou oficiálně povolenou metodou antikoncepce je symptotermální metoda stojící na tom, že během ovulace by páry, které nechtějí otěhotnět, neměly provozovat nechráněný sex. Většina lidí praktikujících symptotermální metodu to řeší používáním kondomů či jiné formy ochrany, ale tradiční katolicismus to zakazuje. Pokud tedy žena nechce otěhotnět, musí si sex odepřít. A co dělat, když má právě v tomto období na sex největší chuť?

„No tak budete mít osm dětí,“ řeknou vám v kostele a dodají: „Když dá Pánbůh kravičku, tak dá i travičku.“ Jinými slovy, jsme v rukou božích a on se o nás nějak postará. Zní to řádně a neotřesitelně, ale v současné realitě to příliš neobstojí. Co když těhotenství představuje obrovské zdravotní riziko? Nebo už manželé další dítě prostě nechtějí nebo by je nedokázali finančně zajistit? Mají ve jménu víry v boha a církve omezit intimní styky v době, kdy po nich nejvíc touží? Proč církev zcela ignoruje ženské uspokojení, případně po ženách vyžaduje břímě mnoha těhotenství (a následně péče o tolik dětí), které větším podílem dopadá právě na ně? A tehdy se ozvala feministka ve mně: prostě mi to nepřišlo fér.

Tradicionalistická církevní nauka považuje masturbaci za smrtelný hřích. Jeden známý mi kdysi vyprávěl, že mu kněz poradil, aby si místo masturbace šel radši zakouřit. Ničit si zdraví je v pohodě, ale když onanuješ, skončíš v pekle. Absurdní. Tím začalo oslabovat moje přesvědčení, že sexuální potřeby jsou špatné. Po letech jsem tedy vytáhla na světlo svou potlačenou sexualitu a začala opět masturbovat.

Zpočátku jsem měla výčitky svědomí a po každé zpovědi se snažila nemasturbovat a potlačovat myšlenky na sex, ale časem jsem byla sama k sobě smířlivější. Přestávala jsem věřit, že by mi Bůh měl za zlé používání vlastního těla k tomu, k čemu bylo stvořeno. Ujasnila jsem si, že přirozené potřeby nejsou nic špatného, za co bych se měla stydět. U zpovědi jsem to pak vždycky jen rychle vychrlila a kněz se mě zeptal, proč to dělám, když žiju v manželství. „Protože už máme dětí dost a další nechceme, ale chuti na sex během ovulace neporučím,“ odpovídala jsem si sama pro sebe. Pokýval hlavou, jako rozhřešení mi udělil tři otčenáše a já šla domů.

Dalším velkým krokem bylo znovuobjevení pornografie. Za celých těch deset let jsem o ni ani nezavadila pohledem. Ale pak jsem si řekla: „Když už masturbuju…“ Nemám na mysli jen vizuální obsah, ale taky erotické a pornografické povídky nebo amatérské audioporno na Redditu, což mě oslovilo mnohem víc.

Má víra se začala rozpadat i v dalších oblastech: postupně jsem zpochybnila koncept nesmrtelné duše, posmrtného života, nebe a pekla. Od kněží u zpovědi jsem se ale vždy dozvěděla, že takové pochybnosti jsou pokoušením ďábla, který se mě snaží odklonit od univerzální pravdy. Zatímco vědecké bádání často přiznává, že o mnohých věcech nevíme nic nebo jen velmi málo, církev má na všechno okamžitou a jednoduchou odpověď. Kvůli dogmatičnosti v ní není prostor pro racionálnější diskusi. Ve finále mě zachránila vlastnost, která mě původně do víry vtáhla: moje potřeba jít do hloubky a zkoumat skutečnou podstatu věcí.

Bizarní byl i tehdejší postoj k duševnímu zdraví. Na bohoslužbách nám vštěpovali teorii, ze které mrazilo: lidé, kteří jsou v životě úspěšní a šťastní, prý směřují rovnou do pekla – Bůh jim prostě jen chce dopřát aspoň trochu radosti před věčným zatracením. Naopak ti, kteří se utápěli v nezdarech a psychické trýzni, měli mít vyhráno, protože jejich utrpení bylo bráno jako „příprava na nebe“.

Tato zvrácená logika vytvářela past, ze které nebylo úniku. Potýkat se s psychickými potížemi bylo v tomto prostředí považováno za důkaz vyvolenosti a pokory. Skutečný problém nastal až ve chvíli, kdy se člověk začal cítit lépe nebo se ze svých depresí zotavoval. Pocit štěstí byl totiž okamžitě interpretován jako nebezpečné znamení, že dotyčný podlehl ďáblu a vyměnil věčnou spásu za dočasnou pozemskou úlevu.

Můj rozkol s církví následně výrazně prohloubil rok 2020 a pandemie covidu-19. Sledovala jsem záběry z jednotek intenzivní péče, kde umírali pacienti na ventilátorech, a do toho poslouchala znepokojující názory lidí v mém okolí. Podléhali dezinformacím a odmítali očkování; údajně totiž obsahuje buňky z legálně potracených plodů.

Konspirační teorie provázely i válku na Ukrajině: když jsem na setkání maminek z kostela poslouchala o údajných laboratořích s chemickými zbraněmi na Ukrajině, nemohla jsem věřit vlastním uším.

Nemyslím si, že tradičně věřící lidé jsou nevzdělaní nebo naivní; mnohdy je to přesně naopak. Jejich interpretace světa má však jiný rámec. Považují se za vyvolenou elitu, která navštěvuje tu jedinou správnou mši. Navíc nedůvěřují médiím, která jsou v těchto kruzích považována za světská a propagující nemravnosti. Rozhodně netvrdím, že všichni kněží jsou tmáři. Někteří uznávají moderní vědu, spolupracují s psychiatry, a dokonce věřící aktivně odkazují na odborníky. Jenže já jsem se setkala převážně s těmi prvními.

S církví jsem se tedy rozešla, ale zbavit se pocitu viny a „co kdyby“ mi trvalo podstatně déle. Kdesi vzadu v hlavě mi pořád vrtala neodbytná myšlenka: „Co když má církev pravdu a já skutečně skončím v pekle?“ Musela jsem na to jít racionálně a opakovat si: „Ne, tomuhle už nevěříš.“ Nedovedu si ani představit, jak těžký musí být rozchod s církví pro člověka, který v ní vyrůstal od dětství. Moje minulá identita člověka bez víry sice nebyla ideální, ale existovala a měla jsem se k čemu vrátit.

O svém odklonu od víry jsem nikomu ze společenství neřekla. Lidé z mého tehdejšího okolí si možná myslí, že jsem jen začala chodit do jiného kostela. Nechtěla jsem je zklamat a bála jsem se, že mě odsoudí. Strach říct jim pravdu je ostatně sám o sobě důkazem, že to nebylo bezpečné místo.

Doma to naštěstí žádný rozkol nevyvolalo. Manžel je stále věřící, takže jsme se o mém obrácení bavili jen párkrát. Nechtěla jsem zacházet příliš hluboko do svých důvodů, protože vnímám, že jemu víra na rozdíl ode mě přináší klid a pokoj.

Když už ale na tyhle diskuze dojde, rozhodně nejsou nepříjemné. Naopak, vlastně při nich zažívám zajímavé chvíle, které nám oživují každodenní řešení praktických věcí a logistiky. Těch pár chvil, kdy se opravdu bavíme o něčem důležitém, si vážím.

Vlastně to se mnou, chudák, nemá lehké. Zažil po mém boku spoustu velkých změn. Poznal mě jako mladou feministku, pak jako zarytou tradiční katoličku a nyní jsem zase zpátky na začátku. Taky jsem konečně začala brát antidepresiva a teď už je mi jasné, že přesně tuhle pomoc jsem celou dobu potřebovala. Díky lékům se mi psychicky ulevilo a mám víc energie znovu objevovat svoji sexualitu, hrát si a zkoušet nové věci. To je pro mého muže vlastně největší výzva, ale staví se k ní statečně: snaží se mi vycházet vstříc a o sexu se mnou komunikovat.

Ocenila bych z jeho strany větší aktivitu, ale chápu, že když na to nemá myšlenky, nemůžu na něj tlačit. Oba jsme dost unavení z každodenního koloběhu s dětmi a manžel má navíc časově velmi náročnou práci. Oproti tomu já právě končím rodičovskou a směřuji do nového oboru, takže mě tenhle přechod a všechny změny spíš nabíjejí energií.

V tuhle chvíli mám o sex větší zájem já, což je pro nás docela novinka. Učím se hledat správné chvíle a konstelace, kdy sex iniciovat. Někdy mi dá práci zajistit vhodné podmínky a vytipovat okamžik, kdy by to mohlo vyjít. Nejlepší je začít s tím ve chvíli, kdy nejsou děti doma, my se spolu něčemu smějeme a panuje uvolněná atmosféra.

Občas mě ale manžel dokáže opravdu hodně překvapit. Nedávno mi kamarádka navrhla, že bychom spolu mohly vyrazit do swingers klubu. A můj muž se toho chytil, že by šel taky, protože by ho zajímalo, jak jsou taková místa řešena architektonicky. Myslím, že lepší důvod jsem ještě neslyšela. Není vyloučeno, že k tomu nikdy nedojde, ale i tak jsem takhle vstřícnou reakci nečekala.

Občas se bavíme taky o tom, když se nám líbí někdo jiný nebo kdo se líbí nám oběma. A když to s manželem zrovna nevyjde, užívám si sama. Nevěrná jsem mu zatím nebyla, ale kdo ví, co by se mohlo stát, kdyby se k tomu naskytla příležitost. Cítím, že moje sexuální probuzení ještě není úplně u konce.

V přísné náruči katolické církve

Z extrému do extrému

Dočetli jste příběh o hodné holce, která nebyla nikdy dost hodná. Hlavní hrdinka vyrůstala v prostředí, kde na ni rodiče kladli vysoké nároky a požadavky, vyžadovali od ní poslušnost, ale současně nebyli schopni jasně formulovat pravidla. Takový přístup často vede k rozvoji úzkostného typu citové vazby (více o teorii citových vazeb viz zde). Dítě s tímto typem vazby nezažívá dostatečně často pocit, že je v pořádku takové, jaké je, a že se může bezpečně opřít o své blízké. Obvykle to vede k rozvoji people pleasingu,3* který se typicky projevuje jako „syndrom hodné holky“ (více o people pleasingu viz zde). V dospělosti pak takový člověk ve vztazích balancuje mezi strachem z opuštění a přizpůsobováním se druhým za cenu ztráty sebe sama.

Jedinci s úzkostnou citovou vazbou tíhnou k perfekcionismu, a to nejen ve smyslu vysokých nároků, které na sebe daná osoba klade, ale také tím, že dokonalostí podmiňuje svou vlastní hodnotu („Když nebudu bez chyby, jsem k ničemu.“). Vyznačují se také černobílým viděním světa: lidé s touto vazbou se typicky vnímají buď jako úplně dobří, nebo úplně špatní, což posiluje jejich vnitřního kritika a jen komplikuje hledání „dost dobrých“ řešení v běžném životě, vztazích i sexualitě. To vše vytváří živnou půdu pro stres, úzkost i depresivní stavy.

L. je toho živoucím důkazem: z faktického znásilnění člověkem, který měl nést zodpovědnost za její bezpečí, viní sebe; stejně tak negativně nahlíží na své sexuální chování a počet partnerů.

Takový vklad do života se nese nesmírně těžce a často vede k upínání se na pevný řád a jasné odpovědi přicházející zvenčí. Vnitřní kompas, který by člověku napovídal, co je pro něj bezpečné, se totiž v těchto podmínkách nestihl vyvinout. Právě víra pak slouží jako vnější pilíř stability. Pokud je navíc tak radikální jako tradiční katolicismus, stává se pro člověka s úzkostnou vazbou symbolem záchrany před nejistotou.

Past svatého perfekcionismu

Abychom plně pochopili, do jaké náruče se L. na deset let svěřila a proč z ní bylo tak těžké odejít, musíme si přiblížit, co přesně tradiční katolicismus obnáší. Jeho extrémismus vyplývá z toho, že zachovává podobu církve a víry z období před Druhým vatikánským koncilem v roce 1962. V jeho důsledcích se církev více otevřela světu a lidem a proměnila se do stavu, ve kterém ji dnes známe my. Jednu z nejvýraznějších změn zaznamenala podoba bohoslužby. Mše už nemusely probíhat v latině, ale mohly být slouženy v národních jazycích, kněz otočený čelem do chrámu promlouval k věřícím, náboženské písně už zpívali i lidé, nejenom sbor. Z mystického zážitku se stala komunitní akce.

Církev po koncilu přestala sebe sama chápat jako spolek vyvolených, které Bůh zachraňuje ze zkaženého světa. Uznala, že i v nekřesťanských náboženstvích existuje hledání pravdy a že i zde působí Boží milost, že trvalý základ křesťanství tvoří židovská víra, že i nekatolické církve jsou součástí církve univerzální.

Tradiční katolicismus tyto změny odmítá a mnohé z nich považuje za kacířské. Vyznává přísné historické normy a pevně dané genderové role, které se dají jen obtížně skloubit se životem současných žen (asi se shodneme, že citované „Když dá Pánbůh kravičku, dá i travičku“ je značně knížecí rada: v rámci církevního učení o boží milosti smysl dává, ale v realitě neobstojí).

Přesto si ho L. zvolila. Svou roli jistě hrálo, že tento směr vyznával i manžel, tedy blízký důvěryhodný člověk, ale v rozhovoru několikrát zmínila, že v konečném důsledku se na deset let stala mnohem ortodoxnější vyznavačkou, než byl kdy on. Spíš než vliv jejího partnera za tím stál její perfekcionismus a mentální nastavení „když už něco dělám, budu to dělat pořádně“. Tato přehnaná svědomitost snadno vede k pochybám: stačí se jen mírně odchýlit od pravidel a člověk propadne pocitům viny, studu a morálního selhání. Víra by měla člověku poskytnout větší klid, ale u L. nakonec vedla jen k dalším úzkostem, propadům nálad a psychickým obtížím.

Nerada bych, aby tato kapitola vyzněla jako všeobecná kritika církve a náboženství. Příběh L. reflektuje její osobní zkušenost, kterou utvářelo rodinné prostředí i její povaha a nastavení. Přísně chápaný tradicionalistický katolicismus představuje spíše okrajovější, výrazně vyhraněnou část křesťanského spektra a rozhodně neodráží zkušenost všech věřících. Jak říká religionistka Jitka Schlichtsová: „Přístup k sexualitě mezi křesťanskými odnožemi je mimořádně pestrý a nelze jej zobecnit do jedné sady pravidel. Platí, že co farář, to jiný výklad, a co věřící, to jiná praxe. Co společenství, to jiná pravidla a tlak.“ Dodává, že zatímco některé farnosti stále zdůrazňují tradiční morálku a tabuizují tělesnost, jiné naopak otevírají dialog o vztazích, antikoncepci i sexualitě a podporují respekt k individuálním cestám.

Neviditelná regulace: Jak církev stále formuje naši sexualitu

Žijeme v zemi, kde je jen málokdo věřící, a bigotní desetiletka L. pro většinu lidí představuje kuriozitu. Nicméně vzbuzuje otázku: co z křesťanských limitů sexuality a vztahů přežilo v našich myslích dodnes? Není toho málo. Za to nejrozšířenější dědictví lze považovat fakt, že i když současné hranice „normy“ vymezují výhradně zákony, většina lidí se stejně (a často s úzkostí) ptá sama sebe, jestli jsou jejich pocity a touhy správné a normální. Křesťanská tradice nám v hlavách zanechala neviditelné mantinely, podle kterých se dodnes nevědomky soudíme.

Lidská sexualita je efektivním způsobem, jak udržovat hodnotový systém, takže každé velké náboženství ji nějakým způsobem vymezuje či reguluje, a nutno dodat, že obzvláště macešské bývají církve k ženám. Když si v Novém zákoně nalistujete List Efezským 5:22-24, přečtete si: „Ženy, podřizujte se svým mužům jako Pánu, neboť muž je hlavou ženy, jako Kristus je hlavou církve… Jako církev je podřízena Kristu, tak ženy mají být ve všem podřízeny svým mužům.“ A tím to zdaleka nekončí; Bible obecně nelíčí ženy v příliš pozitivním světle. Všichni známe příběh o Adamovi a Evě, kteří byli vyhnáni z ráje za Evinu neposlušnost. Tak dlouho Adama pokoušela, až nakonec neměl jinou možnost než jejímu naléhání podlehnout.

Tyto náboženské texty položily základy kolejím, v nichž jako společnost do jisté míry jedeme dodnes. Vzpomeňte si například na situace, kdy dojde k sexuálnímu násilí. Namísto jednoznačného odsouzení pachatele se často jako první objeví pochybovačné dotazy: „Co měla na sobě?“ „Nebyla moc vyzývavě nalíčená?“ „Neprovokovala ho?“ Ženy se podle názoru mnohých mají „hlídat“ a příliš se neodhalovat, aby nebozí muži nemuseli bojovat s neovladatelným pokušením.

Dívkám bývají od útlého dětství jako základní morální hodnoty vštěpovány cudnost a zdrženlivost. Tyto stereotypy reálně ubližují ženám i mužům. Vykreslují muže jako neustále toužící, aktivní bytosti a ženy jako pasivní objekty, které se jen podvolují. Ženská sexualita pak v tomto nastavení není vnímána jako zdroj radosti a svobody, ale jako něco, co jim nepatří a co je třeba neustále regulovat (více viz zde).

Církev také opakovaně zasahuje do celospolečenské diskuze o sociodemografických tématech. Aktivně se účastní takzvané biopolitiky, jejíž pomocí ovlivňuje život populace, když vstupuje do debat o potratech, antikoncepci, LGBTQ+ či genderu, a přímo tím ovlivňuje demografii, rodinné uspořádání i mocenské poměry. Papež není jen duchovní vůdce, ale „manažer populace věřících“. Když sledujeme znepokojivé zprávy o zákazu potratů, omezení přístupu k antikoncepci, vyřazování knih z knihoven v Polsku nebo některých státech USA, mnohdy nad tím máváme rukou s tím, že tohle se sekulárního Česka netýká. A já bych jen dodala: nemusí to tak být navždy.

Je pravda, že většina Čechů a Češek je bez vyznání, ale i v našich končinách máme velmi dobře financované organizace, které se snaží tyto myšlenky šířit dál, mimo jiné například skrze nábožensky motivovanou sexuální výchovu založenou na principu „abstinence only“. Ta jako jediné přijatelné řešení nabízí úplnou abstinenci až do manželství. Potlačuje potěšení a místo podávání informací spíše straší.

Pro ilustraci si půjčím starší vzpomínku mé známé, která podobnou lekci sexuální výchovy zažila na střední škole: „Lektor několikrát zdůraznil, že on měl první sex až s manželkou ve svých třiatřiceti letech a o nic nepřišel. Následně si vybral spolužačku Gábinu, aby na ní demonstroval, co se stane, když začnete se sexem dřív. Stoupl si k ní a spustil: ‚Gábina udělala chybu a vyspala se klukem a pak s dalším a s dalším. Teď má kapavku, chlamydie a dost možná bude neplodná. Ráda by to všechno vzala zpátky, protože ví, že teď už o slušného kluka ani nezavadí.‘ Gábina tam tenkrát seděla a chtěla se propadnout do země. Bylo to ve druháku na gymplu.“

Dlouhodobé studie ukazují, že tento přístup nevede k pozdějšímu začátku sexu ani k menšímu počtu nechtěných těhotenství. Zato způsobuje stud, vinu, neinformovanost a místo podpory bezpečné sexuality udržuje mlčení a strach, které plodí mnohem víc problémů. Výzkumy se shodují, že nejlepší prevencí jakéhokoli průšvihu a rizikového chování je poskytnout dětem kvalitní, vědecky podložené informace a zároveň je učit dovednostem: jak se rozhodovat, mluvit o hranicích a ochraně, rozpoznat nátlak a všímat si vlastního těla – a ne je jen trénovat v tom, aby uměly poslouchat zákazy.

V Česku sice není „abstinence first“ oficiální doktrínou, ale školy mají volné ruce v tom, koho si na sexuální výchovu pozvou, takže konzervativní křesťanské organizace mohou s tímto konceptem svobodně pracovat. Pokud nechcete, aby se vaše děti o sexu dozvídaly z tohoto zdroje, doporučuji se zajímat, koho si vaše škola vybírá pro záštitu sexuální výchovy.

Nevěra jako nástroj k udržení stabilního manželství

J., muž, 38 let

Jsem nevěrný, protože mi to zlepšuje soukromý i partnerský život. Moje žena o tom nemá ani tušení a vím, že by s tím nesouhlasila. Jedním vztahem s nevěrným mužem už si prošla: její bývalý partner byl učitel a udržoval vztahy se svými studentkami. Když to prasklo, sdělil jí, že by si přál oboje, ženu i milenku. Nic takového nebyla moje žena ochotná akceptovat a rozešli se. I proto vím, že se o mé nevěře nesmí dozvědět, a taky, že nemá cenu jí navrhovat nějaké alternativní uspořádání v rámci etické nemonogamie.

Na začátku našeho vztahu, kdy jsme do sebe byli hrozně zamilovaní, jsem jí nevěrný nebyl. Miluju ji dodnes a opravdu si jí vážím, ale sex s ní mi časem zevšedněl. Toužím po výjimečných a pestrých zážitcích a to mi jedna žena zkrátka nemůže poskytnout.

Náš manželský sex je fajn. Oba nás baví a ve svých potřebách si vycházíme vstříc. Když mám hodně práce a jsem ve stresu, míváme méně aktivní období, kdy spolu spíme třeba jen jednou týdně nebo jednou za deset dní. Pokud je nám ale na všech frontách dobře, jedeme první ligu. To sex máme třikrát týdně a o víkendu i několikrát denně.

Některé věci se svou ženou ale dělat nemůžu a ani nechci – právě proto, že ji miluju. Nedovedu si představit, že bych ji švihl bičíkem, strčil jí penis do pusy a nechal ji dávit se. Neříkám, že tohle dělám s každou ženou na potkání, ale když se to milence líbí a je v náladě, užiju si to. Doma by to bylo hrozně nepřirozené. Prvky ponížení a bolesti v našem sexuálním životě zkrátka nemají místo.

Výčitky svědomí necítím. Mám v hlavě dva striktně oddělené paláce: v tom prvním sídlí vztah, láska a partnerský sex, v druhém je čistě fyzické potěšení; prostě „píchání jinde“. Kamarádi mi to závidí, ale nikdo z nich můj příklad nenásledoval; nedokážou si to v hlavě takto nastavit a taky jim to nestojí za riziko odhalení.

Většina lidí by se mnou asi nesouhlasila, ale já nevěru nevnímám jako hlavní důkaz toho, že vztah nefunguje. Jedno manželství už mám za sebou a vím, že nefunkční vztah vypadá jinak. Po sedmi letech se dostavila krize a my jsme se prostě přestali snášet. Byli jsme schopni se až do krve zhádat, kde má na stole ležet vidlička. Máme spolu dvě děti, takže jsme se snažili manželství zachránit, ale zkrátka to nešlo, prostě jsme se nedokázali shodnout na ničem.

Zvažoval jsem i variantu, že se oba zařídíme podle svého, budeme spát, s kým budeme chtít, ale zůstaneme spolu a rozvedeme se, až děti trochu povyrostou. Poměrně záhy nám ale oběma došlo, že rozchod bude nejlepší řešení. Netvrdím, že jsem už v té době neměl milenky, ale jsem si jistý, že i kdybych jí byl věrný až za hrob, dopadlo by to stejně. Prostě jsme se k sobě nehodili.

To s mojí současnou manželkou si rozumíme skvěle. Nepodvádím ji proto, že bych s ní nebyl šťastný; jen mi zkrátka jedna žena nestačí. Přesně vím, co se jí líbí, sex s ní už není dobrodružství. Když jsem s cizí ženou, je to, jako kdybych rozbaloval bonbónek. Tady už přesně vím, co pod celofánem najdu.

S milenkami jednám na rovinu. Neprohlašuju se za svobodného mládence s volným bytem ani se je nesnažím oblbovat sladkými řečičkami. Vždycky přiznávám, že jsem chlap od rodiny, co si potřebuje zapíchat jinde. Schválně to říkám takhle hrubě, aby věděly, na čem jsou.

Lovím je na internetu, ale i všude jinde – tu poslední jsem třeba potkal na pracovní akci. Lov považuju za součást celého dobrodružství, baví mě to. Nejdřív vždycky posoudím, jestli je dotyčná svádění vůbec přístupná. Někdy stačí, když opětuje pohled; když v jejích očích zahlédnu čertíky, vím, že mám dveře otevřené. Energii investuju jen tam, kde to zajiskří hned.

Vedu to já, ale ona určuje cestu. Baví mě v ženách číst a naslouchat signálům, které vysílají. Když jdeme na hotelový pokoj, nemám v hlavě jasný scénář. Sleduju, jak se v dané situaci chová, a těším se, až budu objevovat, co se jí líbí. Jedna je nadržená jak stepní koza a vrhne se na mě hned za dveřmi. Jiná jen tak vrní, dává mi letmé polibky a čeká, až iniciativu převezmu já. Další se prostě otočí zády a přitiskne se ke mně zadkem. Ze všech těchto projevů a náznaků si pak po malých krůčcích skládám celý obraz a odhaduju, co bude chtít dělat. Není těžké přijít na to, jestli bude chtít něžný sex plný mazlení, nebo naopak abych jí to udělal drsně a u toho ji tahal za vlasy.

V sexu jsem dominantní, ale umím se přizpůsobit. Nehledám žádné konkrétní praktiky; jde mi primárně o to, že mohu ženy zkoumat a působit jim blaho. Rychlovky mě nezajímají. Představa, že se jen udělám a půjdu domů, mě neláká. To si radši počkám na příhodný okamžik, abychom si oba mohli užít dlouhý intenzivní sex plný objevování. Ženské potěšení je mou naprostou prioritou, sám vyvrcholím až tehdy, kdy vím, že jsem uspokojil ji. Svůj orgasmus už pak považuju jen za třešničku na dortu. Milenky nehledám proto, abych si dokazoval, jaký jsem chlapák. Nevím, s kolika ženami jsem spal a asi bych to nedokázal zpětně dopočítat. Nedělám to kvůli zářezům na pažbě, ale kvůli zážitkům.

Ne vždycky to klapne. Občas se stane, že to dál než k jedné společné noci nedotáhneme, protože mezi námi zkrátka nefunguje ta správná chemie. Zažil jsem třeba holku, co u toho byla hrozně hlučná, ale působilo to až strojeně. Nepotřebuju žádné divadlo, abych poznal, že jsem partnerku uspokojil. Stejně tak mě nebaví, když narazím na někoho úplně pasivního, kdo vůbec neví, co se sebou. Jakmile necítím, že jsme na stejné vlně, nemá smysl to lámat přes koleno a jdu radši dál.

I z toho důvodu upřednostňuju ženy, které překročily třicítku nebo už mají dítě. Přijde mi, že teprve potom pořádně znají svoji sexualitu a umí s ní pracovat. Mladší holky se ještě stydí, kontrolují se, bojí se uvolnit, aby třeba nevystříkly. Starší ženy už tyhle věci většinou mají srovnané. Vědí, co mají rády, co se líbí chlapům, a hlavně se nebojí si o to říct.

Dobře si uvědomuju, jaké štěstí mám doma, a nechci to ohrozit. Přiznávám, že s přibývajícími roky roste i moje opatrnost. Než se do nějakého dobrodružství pustím, vždycky vyhodnocuju, jestli je to bezpečné. Říkám tomu řízení rizik a obnáší to celou řadu pojistek.

Začíná už u výběru. S recepční ve firmě, kterou pořád vidím s někým drbat, si nezačnu. Taky se vyhýbám ženám, které působí labilním dojmem. Nedávno jsem si začal na sociální síti X psát s jednou holkou. Zpočátku bylo všechno super, ale postupně se začaly objevovat varovné signály a mě přešla chuť se s ní sejít. Poslala mi třeba fotku svého zadku plného modřin, které si odnesla z nějakého rande. Prý to bylo super. Následně ale na svou zeď napsala asi pět sebelítostivých příspěvků o tom, jak nechce být jen „štětkou pro chlapy“. Od holek, které si takovým způsobem říkají o pozornost, radši dávám ruce pryč.

S milenkami si taky moc nepíšu ani nevolám. Považuju to za zbytečný risk pro obě strany, i ony koneckonců často mají rodinu. Všechno si můžeme říct po sexu. Když chci s nějakou ženou vyrazit na večeři, doma oznámím, že se chystám ven s kamarádkou. Kdyby nás zahlédl někdo známý a třeba to i donesl manželce, nebude to řešit. Vždyť přece věděla, že si dám večeři s kamarádkou.

Na společenských akcích, kam vyrážíme společně, bývám extrémně obezřetný. Posuzuju, zda se potenciální milenky s mou ženou znají, a nevrhám se do akcí bezhlavě. Když vím, že mám na výměnu kontaktu s potenciální milenkou jen chvilku, většinou to nechám být. Nechci riskovat, že by si toho manželka všimla a začala se vyptávat, kdo to byl.

Ke svým milenkám nemám žádné romantické city. Jednou, ještě v prvním manželství, se ale jedna zamilovala do mě. Začala mi psát a volat i večer a já věděl, že tohle musí okamžitě skončit. Nakonec jsem si změnil telefonní číslo a začal si dávat ještě větší pozor.

Můj nejdelší milenecký vztah trval dva nebo tři roky. Maximálně. Konce vztahů většinou vyplynou přirozeně a vlivem vnějších okolností: třeba se odstěhují nebo si někoho najdou a už se nechtějí vídat. Proto jsem v permanentní fázi svádění: potřebuju si milenky průběžně doplňovat. Většinou jich mám víc naráz; zrovna teď se vídám se dvěma ženami.

Nedávno jsem přidal další pojistku poté, co jsme si s milenkou dali kokain. Už předtím jsme si užívali super sex, ale droga to vystřelila ještě úplně jinam. Nic intenzivnějšího jsem nikdy nezažil, byl to neskutečný zážitek. Hned jsem ale věděl, že se to nesmí už nikdy opakovat, protože bych si na tom mohl rychle vypěstovat závislost. Kombinaci dvou tak dobrých stimulů bych neustál, normální sex by mi pak už nic neříkal.

Moje žena a milenci? Nemyslím si, že by někoho měla, ale kdybych se pletl, nechalo by mě to klidným. Náš vztah je po všech stránkách harmonický, a pokud k tomu přispívá, že někoho má, tak ať. Přece jí to nebudu pokrytecky zakazovat. Vědět to ale nechci. O těchto věcech se doma nebavíme, protože nechci zasazovat ani sebemenší semínko pochybností. Žije se nám spolu hezky, tak to nechci kazit.

Proč nám věrnost nestačí: O mýtech a neviditelném tlaku

Mají muži nevěru v genech?

Omlouvat nevěru u mužů geny je časté klišé, pravda je však taková, že někdo k ní opravdu může mít geneticky silnější sklony. Jedním dechem ovšem musím doplnit zásadní připomínku: úplně stejně jsou na tom i ženy.

Nevěra jako taková vzniká vždy na základě rozhodnutí, které každý člověk činí ze své vlastní vůle, ale naše genetika nám v tom dokáže buď účinně bránit, nebo nám naopak pořádně zavařit. Geny sice neurčují, jestli někoho podvedeme, ale mohou definovat náš vnitřní boj, tedy to, jak silně budeme muset bojovat s nutkáním po novosti nebo jak snadno si budujeme hlubší a stabilnější pouta.

Jedinci, kteří nesou tzv. dobrodružnou variantu 7R genu DRD4 bývají přirozeně spontánnější a pociťují silnou potřebu objevovat nové prožitky. Pokud vám to připomíná rysy typické pro ADHD, nejste daleko od pravdy; tento gen je skutečně jedním z jeho faktorů. V partnerském životě jeho nositele často láká vyzkoušet něco neobvyklého taky v sexu. Neznamená to, že by byli odsouzeni k selhávání v monogamii; řada z nich je ve vztazích naprosto věrná. Jen pro ně může být o něco těžší odolávat pokušení, nebo jim zkrátka více vyhovuje model volnějšího vztahu.

Druhým hráčem ovlivňujícím naše fungování v monogamii je gen AVPR1A. Ten má na starosti to, jak se citově připoutáváme k druhým. Lidé s jednou z jeho variant snáz budují dlouhodobá pouta a necítí se jimi svázáni. Jeho protichůdná varianta se naopak pojí s větší vztahovou nejistotou nebo menší schopností se hluboce citově zaháčkovat.

Ať už je vaše genetická mapa jakákoli, zachovejte klid. Žádný gen sám o sobě neurčuje naši cestu, jen nám dává určitý směr. U někoho převládá větší touha po dobrodružství, u jiného po stabilitě a klidu. Jak s těmito vnitřními kartami naložíme, záleží na mnoha dalších faktorech: na našich zkušenostech, hodnotách, preferencích, ale i otevřenosti nás i našich partnerů a partnerek, a také na naší míře sebepoznání.

Kdyby monogamie měla sestru, nebylo by tolik nevěry

V rámci svého výzkumu jsem mluvila zhruba s deseti chronicky nevěrnými muži. Zaujalo mě, že žádný z nich neuvažoval o modelu etické nemonogamie, který by jim potenciálně umožnil větší sexuální otevřenost, aniž by riskovali rozpad rodiny. Odpovědi na můj dotaz se lišily případ od případu, ale všechny měly jednoho společného jmenovatele: dotazovaní nebyli odpůrci monogamie, dokonce ji považovali za dobrý model.

Toto nastavení potvrzuje i americký sociolog Eric Anderson, který se dlouhodobě věnuje tématům monogamie, nevěry, maskulinity a genderu. Z jeho výzkumu vyplynulo, že většina nevěrných respondentů vnímá monogamii jako ideál a hodnotově ji podporuje, přestože se sami opakovaně dopouštějí nevěry. Tento rozpor Anderson pojmenovává monogamy gap a jeho podstatu shrnuje následovně: kulturní tlak na dodržování monogamních vztahů má na svědomí, že se lidem jako racionálnější řešení jeví tajně podvádět než si otevřeně vyjednat jiný, eticky nemonogamní typ vztahu. Této společenské normě, která za jedinou a správnou variantu považuje celoživotní sexuálně exkluzivní vztah dvou lidí, říkáme mononormativita a setkáváme se s ní na každém kroku.

Monogamní ideál posilují média, kultura, legislativa i rady typu: „Už někoho máš? Měla by ses konečně usadit.“ Pokud se tomuto očekávání někdo vzepře a udržuje si víc sexuálních partnerů, žije v otevřeném vztahu nebo je single, často musí čelit nepochopení a předsudkům svého okolí. Jeho vztahy bývají vnímány jako méně hodnotné než ty monogamní, bez ohledu na to, jak šťastní v nich jejich účastníci jsou (více o alternativních uspořádáních a etické nemonogamii viz zde), a často jsou podrobovány morálním soudům.

Důsledkem mononormativity je, že většinová společnost o jiných vztahových uspořádáních buď vůbec neví, nebo je automaticky považuje za nepřijatelná. Jak zmiňuje J. ve svém příběhu, už jen samotné otevření debaty o etické nemonogamii bývá často vnímáno jako přiznání k nevěře. Přiznat, že se nám líbí i někdo jiný, je v mnoha vztazích stále absolutní tabu.

Muži, kteří touží po ženských orgasmech